26 



je prý = kmenové i (mi), je totéž j v twój a swój a p. prý vsuto (!) 

 k zamezení průzivu — mezi stupňovaným kmenem twa, swa a jakous 

 divnou, neslovanskou, pasanskritskou (!) příponou -as\ Tak prý i czyj — 

 czy-j-as! (§. 344. 7.) Ale n nasz, wasz (§. 345.) je prý = nas-ias, 

 was-ias a to prý ze staršího nasis, wasis" ! Jaká to rozmanitost, 

 neřku-li „konfuze" (oblíbené slovo Maleckého) výkladu jednoho a téhož 

 tvaru, jedné a téže zásady! 



Podobně Geitler (Stbulh. Fonol. §. 80.) vykládá: „Slova Kfím 

 koh, nioH . . . povstala (dle §. 93.) stupňováním kořenův kri(!J, bi, 

 gni příponou as(!)\ gnojas jako ispoBi» z krovas (kru); po odsutí 

 s a seslabení a v o: «poBo (!) rnojo(!) a přehláskou ruoie; každé (?) 

 o a e v zásloví přešlo v s a &; ispoBt, niojh, jež se vyslovovalo nioj, 

 poněvadž skupenina jb tím spíše musila přejíti v j, čím obtížnější (?) 

 est přesné vyslovení j\ čím spíše měkké (sic) 6 zmizelo v podobném 

 mu j u ! 



Tak a podobně to jde veskrz dále, dle Miklosiche, učícího (Gr. 

 I. 136, 137) : „h wird gesteigert a) zu * . . .b) zu oh : eh-th — eoh" atd. 

 Podivně zní ta theorie u Květa (Stčes. ml. §. 37): „Před i . . . 

 předráží čeština buď a neb o, a tím vznikati dává dvojhláskám: ai . . . 

 oi . . . Nenávidíc však dvojhlásky tím více, čím ji dále v minulosti 

 její známe, zbavuje se právě dotčených dle možnosti ... V kořenech 

 otevřených mění čeština druhý živel dvojhlásky v souhlásku, totiž 

 i v j . . . Tím vzniká z oi — oj ... na př. pi— p-o-jf-iti m. p-o-í-iti" atd. 

 Čeština tedy, nenávidíc dvojhlásky, přece je tvoří (!), a utvořivši je, 

 ihned se jich zase zbavuje dle možnosti! Není-li to zbytečná práce? 



U Gebauera (Hlásk. §. 142.) to pravidlo zní takto : „Kořenné i jeví 

 se v češtině a ve slovanštině jako i nebo seslabeno v 6 a stupňuje 

 se na 1. stupni v oj (před samohl.) neb é (před souhl.), na 2. stupni 

 v aj ; na př. p£ (piti) — na-p<y-iti — na-pq/-eti, Tci (!) počtti — 

 po-kq/ — ukíý'-eti" atd. Ale vojna, vojsko, hajný, krajský a p. mají 

 °ji a J před souhláskou, a dej, pěje a nesměje se a p. mají zas é před 

 hláskou (či polohláskou, cf. rus.)? A jak se dle toho vysvětlí závěj 

 vedle zdvoj, stsl. b*ia vedle boh, oboje od kořene vi? nebo atň ve 

 Bo&onT,ň (vdQo%óog, cf. rus. BO^onói BOftOÓóS) vedle aoň, oboje od 

 kořene li? A když se oj (před hláskou) na 2. stupni stupňuje v aj, 

 jak se stupňuje é (před souhl.) na 2. stupni? Či to se už nestup- 

 ňuje? Či stupňuje se také v aj? 



Nejvíce však to bludné učení dle sanskritu a jakéhos pra- 

 jazyka(!) provedl a rozšířil Miklosich (Altslov. Lautl. 3. Bearb. 4— 5, 

 182—185 a 136 — 139): „Der t-vocal kömmt im altslov. auf einer 



