27 



dreifachen stufe vor: I. &, IL i, III. o/(!), e, jenes vor vocalen, 

 dieses vor consonanten : pojs (!) im upoj ebrietas von pi . . . o/, é ent- 

 sprechen aind. q/, e, beides aus ursprachlichem (!) ai. oj und é sind 

 Steigerungen des % d. i, laute, die aus i durch vorschiebung eines 

 alten a hervorgegangen sind". (S. 5.) „e aus ai kann nur vor con- 

 sonanten stehen; vor vocalen erhält sich das alte aialso/: péti aus 

 paiti; dagegen pojq: w. pi." (S. 136). Ale cmuth od koř. smi atp. 

 mají cmüiä atd. ! Miklosich snad dělí: poj-q a považuje poj za kmen 

 presentní?! Ale srovnej rus. mhtb a móio, čes. mejuatd.; má se i to 

 dělit: moj-u, mej-u s presentním kmenem moj\ wie/ atp.? A jak vedle 

 coia ocl koř. si může býti B*ia od koř. vi, jak vedle 3sboh (í/UI gyrus) 

 může býti ^kohk-l a sabohti (axofoóg, tortuosus) a p., když prý „Ů 

 z ai může státi jen před souhláskou a před hláskou se prý udrželo 

 staré ai jako oj u ? ! 



V nauce o tvoření kmenův (Gr. II. 3.) Miklosich učí : „Das 

 auslautende i des Stammes wird zu oj gesteigert oder unverändert 

 gelassen; im letzteren falle wird des hiatus wegen i von s durch j 

 oder v getrennt. Nach j fällt 5 ab." Tedy boj ±z bi + 1 = b-o-i -\- % 

 = boj -\- Ob) ! sivö es si -j- T> = si-v -j~ ^i a ns l- 0m V — zmi + * — zmi- 

 j -\- t> = zmi-j -j- (i) ! Tak i zde totéž j a týž princip se vykládá roz- 

 ličně, pokaždé jinak, jak se to právě hodí k předpojaté theorii: jednou 

 je prý to ; = i kmenové, po vsutém o (boj =z b-o-i : bi), podruhé je 

 totéž j prý vsuto po kmenovém i nezměněném (zmij 23 zmi-j : zmi) ! 

 A přece se obě ta slova a jim podobná také sklánějí, a sice stejně 

 se sklánějí! Odkud má jedno i druhé /, kmenové i vsuté či hiátové 

 (boj a zmij), schopnost sklonění? Vždyť přípona a (I), jež by mohla 

 sloužit základem sklonění (cf. siví) po j prý odpadá ! Proč neodpadne 

 pak i to „hiátové" j, když odpadnutím toho „5" ztratí raison ď étre, 

 příčinu a nutnost své přítomnosti ? ! Proč tam zůstává to „hiátové" j 

 bez hiátu jako zapomenutá stráž u tvrze ztracené? 



K takovým a podobným důsledkům vede obecné sic, ale chybné 

 učení o stupňování hlásky i v „oj, aj" a tvoření kmenův na j a v ! 

 (cf. též Mikl. Gr. II. 41 !) 



A nejen známé kořeny bi, pi, li, vi, či, ri, gni se prý stupňují 

 v boj, poj, loj, voj, koj, roj, gnoj, nýbrž „auch für andere auf oj aus- 

 lautende nomina sind wurzeln auf i anzunehmen (Mikl. Gr. II. 3.)! 

 Tedy kroj, stroj, znoj, doj, stoj a p. (tamtéž) předpokládají prý kořeny 

 kri, stři, zni, di, sti a p. Avšak to předpokládání není nutné (leč 

 ovšem běžné theorii o stupňování i v „oj, aj u ), ani není správné, neb 

 u všech jmen na oj (cf. srb. oj! čes. hoj! strus. rofl! a p.) nelze 



