35 



Proto také to j (=. jl), co jmenotvorná přípona, jako jiné, zů- 

 stává i před souhláskami, jako jiné přípony: bohnt, (== vojinx), 

 ííoňiis {— voJLna, cf. G. pl. vojent), kohcko (— voJBsko), cbohctbo 

 (— svoJLstvo), paňcisx, iahi|6 (=: jajBce, cf. G. pl. jajicL, vajec), 

 tíAíígu (z= tajbba) atd., jako kohmit», boaena, koheiio, po^ecicl, po^ectbo, 

 T»Ti»Ka, Biirihije atd. Jinak by to j nikterak nemohlo zůstat před 

 souhláskou, neb kdyby bylo, jak se obyčejně učí, a) == kořenné 

 á, stupňované v otevřených kmenech (před hláskou) v oj, muselo by, 

 když se kmen zavře, čili před souhláskou, s předcházejícím „vsutým" 

 o splynout v t, dle sanskritu, odkud to pravidlo vzato; a b) kdyby 

 to j bylo, dle obecného učení, pouze vsuto k zamezení průzivu, tož 

 by zas muselo ihned odpadnout, jakmile by přestalo nebezpečí prů- 

 zivu, totiž na konci slova (ispaň atp.) a před souhláskou (-raňua atp.) 



Tedy všecka jména, podstatná, přídavná a zájmena, na -11, -ra, 

 -ic jsou stejně, tvořena od kořenův otevřených na rozličné hlásky 

 fa, o, 5, i, e, b, ě, w, y) příponou h, k», le čili rodovým zájmenem úkaz- 

 ným: bo-h, (= vo-jb), čes. voj (— vo-je = vo-ja f.) i vo-je (ntr) atd., 

 jako Eä-H, cTa «i, ra-ie a jako mo-h, mo-is, mo-hí, Goif-n, eoy-i», Eo^-rc 

 atd., a to nejen od prvotních kmenův slovesných, nýbrž i od dru- 

 hotních celých slov: cmbimi („der sich hören lässt" ! Mikl. Gr. II. 2.) rus. 

 cojiOBé-M, pol. siowi-k, čes. slaví-k ; ko^mi-ki (mercatura), rus. non,íJiý-fl 

 (osculum), mir. Kepý-a (leukung), stsl. EesoEx^a-H (pauper), ceaiiocčira-ra 

 (innupta), oifTpt-ň (crastinus), koho^íi (bovis) atd. (Cf. Mikl. Gr. 

 II. 2, 41, 47—50 aj.) 



A ta zájmenná přípona -h, -i», -re slouží nejen k označení 

 mluvnického rodu těch jmen, nýbrž jest i jedinou příčinou a základem 

 jich sklonění. 



Ale, namítnou snad zastávatelé stupňování i v „oj, cy", vždyť 

 se subst. Eíi-ií, CTa-ia, ta— le atd. zcela jinak sklánějí, než pron. mo-h, 

 Mo-Ki, mo-i€ atd. Na to mohu však zkrátka odpovědít, že nejen jejich 

 „kořenné" i v „boj (bi) a moj (mi)" atd., ale i jejich „hiátové" 

 / v „baj (ba) a tvoj (tva^tu)" atd. se sklání rozdílně, oboje totiž 

 jednou „jmenně" (boj, baj), podruhé zájmenně (moj, tvoj), ač k tomu, 

 ani onomu nemá práva, neb, dle jejich učení, není ani jmennou ani 

 zájinennou příponou, nýbrž jednou prý — „kořenné" i a podruhé docela 

 jen vsuté,/ „hiátové", po němž vlastní přípona („b" !) prý odpadá! 



Já pro své mínění přivedu zde jen jeden důvod, jenž snad, 

 aspoň zatím, postačí: adj. bovh> coyň a uioyň atd., tvořená jednou 

 a touž příponou, rodovým zájmenem h, ia, re, mají též dvojí sklonění, 

 „jmenné" a zájmenné: Eoifň yjiobukt», Eoifra f>*Yb, Goyie cziobo, eoifii 



3* 



