43 



Ale ač všichni slavisté v celku souhlasí v učení o stupňování 

 hlásky u v ov, av, přece v podrobnostech se rozcházejí mezi sebou, 

 ano Miklosich, jak jsme právě viděli, i sám s sebou. Tak Schleicher 

 (Kirchensl. Spr. 77.) zastává: „besonders häufig ist oif aus ob ver- 

 kürzt (warum nicht umgekehrt, lert die Wortbildung) . . . ko^iiob sth 

 emere, Koynoy-is. von Kovnt mercatura; kohus hii, koioi.y. von boh exer- 

 citus" atd. :|: ) Geitler (Fonol. §. 55., 92.) zas tvrdí, „že t(>obä jest zcela 

 neodvislým tvarem od Tpoifia, že ob nepovstalo jakýmsi roztažením 

 z oy ... a že „nelze říci, že poBt jest stupňovaný tvar od ptim" . . . 

 „poBT. jest, prý, odvozeno od kořene rů, který se nám ovšem nikde 

 (asi co fn.) nezachoval". Miklosich (Altsl. Lautl. 188.) konečně vy- 

 kládá v „nach ö für ú íl za hiátové: „psvati fidere: w. pü, daher 

 ps-v-a-ti. Eben so zmati, rsvati, blBvati = blL-v-a-ti, kltvati, plBvati, 

 rBvati, ŽBvati ... In gleicher weise brmb aus brü-v-b, lit. bruvis, wohl 

 bru-v-is. krsvb. neplody, neploď&vB ist neplodi-v-B, neplodiva ist 

 neplodx-v-a*). Ferners krsvens aus krz, krü : krs-v-ens . . . zabxvenB 

 beruht auf bz aus bü, bhü, slav. by : bü-v-en. So erklärt sich umiven : 

 umyti atd." 



Jako liché učení o stupňování i v „oj, aj", tak i podobná 

 theorie o stupňování u v „ov, av," vznikla z falešné analogie, násilným 

 totiž vykládáním tvarův slovanských dle zákonův cizích, — zvláště 

 sanskritských ! Tak Bopp (Vergl. Gr. I. 50.) poznamenal: „Der Um- 

 wandlung der skr. Guna-Steigerung 6 (aus au) in av vor Vocalen, 

 entspricht das altslav. ob, z. B. von cliiiobh . . . gegenüber dem skr. 

 süna've. Dagegen entspricht das gleichbedeutende ciwoif . . . dem got. 

 sunau". (Ale ani v sanskritě zde, v koncovce pádové, není guny!) 

 Podobně sláva ap. se tam (str. 54.) vysvětluje dle „skr. Vriddhi- 

 Steigerung au, vor Vocalen av"-. 



Avšak každý jazyk, a tedy i slovanský, jako ústrojný celek, se 

 řídí a spravuje svými vlastními zákony. Podoby a obdoby v příbuz- 

 ných jazycích mohou teprv v druhé řadě sloužit k vysvětlení a do- 

 tvrzení, nesmějí se však vnucovat co pravidlo a zákon jinému jazyku. 

 „Es geht nicht an, nach den gesetzen einer spräche die andern zu 

 regeln." (Mikl. Altsl. Form. XIX). Jako regnum regno, tak i liugua 

 linguae non praescribit leges. Proto také domnělé stupňování 

 u v n ov, av u na půdě slovanské, dle zákonův slovanských, neobstojí, 

 rovněž tak jako domnělé stupňování i v„ oj, aj". Jako tam, tak i tu 

 mám podobné námitky proti obecné theorii o stupňování u v „ow, av u : 



") Cf. výše výklad Maieckého. 



