48 



v, a tudíž kmeny na ov(av) nepovstaly stupňováním kmenového u 

 v ov(av), jak se vůbec chybně učí, a musejí se tedy vykládat jinak. 



5. Co je tedy to v po o(a) ve kmenech, odvozených od zná- 

 mých kořenův na m? To v, jež se obyčejně vykládá po o(a) co kme- 

 nové u a po jiných hláskách (i s e, e, w, y, 0, &) co „hiátové" v, není 

 nic jiného, než všude tatáž jmenotvoroá přípona, jako jiné, a sice 

 trojrodá -vd, -va, -uo, neb je to vlastně úkazné zájmeno rodové 3, a, 

 o s retním přídechem v, jako totéž zájmeno s podnebním přídechem 

 dává -j (jb\ -ja, -je, cf. zájmeno obi, ok», obo (hic, haec, hoc), pol. 

 ów, owa, owo, srb. oeaj, oea, oeo, jež je tak složeno s předraženým 

 o( rs a), jako oni, ona, ono, a nikoli jak Maiecki (Hist. porów. gr. I. 

 453, 455) vykládá „kořen u stupňovaný v ow u ! Též Miklosich (Alt- 

 slov. Lautl. 172) uvádí ovd ille mezi kořeny s u\ 



Tedy všecka jména, podstatná, přídavná a zájmena na -b-l, 

 -Ba, -bo jsou stejné tvořena od kmenův otevřených na rozličné 

 hlásky {a, o, s, i, e, 6, é, w, y) příponou -b*l , -Ba , -bo : po-B-L, 

 Ko-Bt slvn. podkev, Kpo-Bi,, strus. ilio-bi (člun), oct^o-b-e, co-Ba, 

 OTpo-Ba, ot(>o-bx, cao-BO, caa-Ba, naa-Bi, oipa-Bi, Tf>a-Ba, ip*-Ba, npa-BO, 

 ípt-BO atd. jako oa-Bi, cia-Ba, ci^pa-Bi, -Ba, -bo, Kaito-Bi, -Ba, -bo, 

 chi|6-bt> , -Ba, -bo, atd., jakož i skh-bx, -Ba, -bo (vivus, a, um cf. 

 asH-aa véna, lit. gy-sla, íkh 3Hb vita, xh-thh>, xh^aTH, omii^ani a ro-H th, 

 ropTH atd.) a uil be (cf. ujh-ia, uiH-ao, lit. siule Nat., zde slov. i = 

 lit. iu, jako niwNftTH ss iiaioii&th ap. uih&- a xojx, uihe- a xoe- atd ), 

 ftH-Bi a ah-bo, (koř. skr. dhí, zd. dí sehen Mikl. altsl. Lautl. 125.), 

 Ah-bhh (ferus, cf. rus. ahkíě, pol. dziki), flHKÓBHHa (div, vzácnost), aj. 



Proto také to v, co jmenotvorná přípona, jako jiné, zůstává 

 i před souhláskami: ^bliio, YoifBbCTBO, caoBbue, cmblhx atd. Kdyby 

 však to v bylo, jak se obyčejně učí, a) = kořenné u, stupňované 

 v otevřených kmenech (před hláskou) v ov, av, muselo by, když se 

 kmen zavře, čili před souhláskou, s předcházejícím „vsutým" o splynout 

 v u (stsl. o^) dle sanskritu (o 23 au), odkud to pravidlo vzato ; a kdyby 

 b) to v bylo, dle obecného učení, pouze vsuto k zamezení průzivu, 

 tož by zas muselo ihned odpadnout, jakmile by přestalo nebezpečí 

 průzivu, totiž na konci slova (poBi atp. ; 3 a 6, jen v stsl. a ruš. 

 psané, jsou prý beztoho němé) a před souhláskou. 



A ta zájmenná přípona -bi, -Ba, -bo slouží nejen k označení 

 mluvnického rodu těch jmen, nýbrž jest i jedinou příčinou a zá- 

 kladem jich sklonění. 



Tu snad zastávatelé stupňování u v n ov, av" namítnou, že se 

 subst. cia-Bt, caa-Ba, cso-bo atd. zcela jinak sklánějí, než pron. obi, 



