53 



atd. jsou iterativa (VI. 2.), utvořená iterativní slabikou va neb ja, 

 vlastně hláskou a, ale po hlásce s přídechem retním (v) neb pod- 

 nebním (j), jako yoybsth (cf. rus. lýaTt), oco^isíth. n^oifBSTii, skhbath, 



^ABATH i piftTH íltp. 



Tvary: o\fHfcucnr., o\[mt.kciihic (lavatio), fUBeiii, k(ít.hcht m ofiifťLBGiiiiie 

 (revelatio), b-lbcm, s^lbcihiic (oblivio), wi.kcht. ap. rovnají se tvarům 

 bucht., gmchhic (percussio), iioybbciihig (requies) atp., jen že u jedněch 

 přípona, před níž je kmenová hláska sesláblá (tb, l), má přídech 

 retní (v), u druhých podnební (j) ; cf. srb. ÓHJeH i ÓHBeH (bit), nnjeH 

 i HHBeH (pit), ÄOÖHJeH i A0ÖHB6H (dobyt), a qyßeH, oóyBeH (obut), 

 Ha^yBeH (nadut), oftíiBeH (odět), njrČBeH (plet), MHBeH (myt), pnBen 

 (ryt), KpHBeH (kryt), niHBeH (šit) ap. 



8. Rovněž nevzniklo ov, jak se obyčejně učí, stupňováním hlásky 

 u ani jinde, kdekoli se ještě vyškytá, jako při sklonění podstatných 

 muž. i\, při tvoření kmenův přídavných, podstatných i slovesných. 



a) Obyčejně se učí) (na př. Daničič: „Istorija oblika"), že Dat. 

 sg. m. n. -OBH, N. pl. m. -obc a G. pl. m. -obt» prý má ov ze stup- 

 ňování u t zv. „w-kmenův", a tyto pády „u-kmenové" prý přeneseny 

 i na t. zv. „a-kmeny", jež prý od nejstarších časův své pravé pády 

 ztratily! Podivno, že by se ve slovanštině, jež vůbec žádných „u- 

 kmenův" nemá, bylo vyvinulo „w-kmenové" sklonění na újmu sklo- 

 nění „a-kmenového" tak četných „a-kmenův" ! *). Ale 1. stupňování 

 hlásek má smysl a děje se pouze při tvoření kmenův, nikoli při 

 flexi, v koncovkách pádových! 2. vedle D. sg. -obh, N. pl. -obc a G. 

 pl. obi od kmenův na % o, čili t. zv. „a-kmenův" : ct.iiiobii, ctjhobc, 

 ctjiiob-r; BoroBH, Borose, BoroBi; 3aatobh atd. přichází též D. sg. icbh, 

 N. pl. lese a G. pl. icBt od kmenův na l, ig čili t. zv. „/a-kmenův" : 



BIIIMfMCBII , MAffiCBH; MOfHCBH, KIII|€BH ; MOÍHCBC, 3MHI6B6; KfnMICKT., ICfnlICKT», 



b^yce-l atd. Hlásky před tím v souhlasí, jak vidět, s t. zv. zakrněním 

 (Stammauslaut): o s i, o, a ic s l, ic, t. j. to o a te je t. zv. 

 zákmení samo, k němuž přistupuje koncovka pomocí retního přídechu 

 v (cf. zájmeno: o-bi, o-b», o-bo); tedy clih-i: cliii-o-bh atd. 3híit-o : 

 3a»T-o-BH ; ale koh-l : koii-ic-bh atd. inop-ic : mo^-ic-bh. Kdyby to o ná- 

 leželo k tomu v tak, že by bylo vsuto při stupňování u v ov (au), 

 tož by bylo všude jen ov a ne také jev, tedy i *kohob-h, í! mo(>ob-h atd. 

 jako prý clinobh, 3»0itob-h! A nejen tyto tři pády, nýbrž v rozličných 

 nářečích slov. i jiné pády jsou podobně tvořeny, na př. čes. Lok. 



*) Cf. Mikl. Gr. III. 2. : „unbegreiflich, wie die verschwindend kleine Anzahl der 

 alten u-stämme für die ungeheuere masse der a-stämme die analogie ab- 

 geben könne." 



