173 



vystříti se nespravedlnosti ku protivníku svému. Povaha obou byla 

 smíšeninou vlastností pěkných i nechvalných. Jan z Jenšteina, jako 

 Kuneš ze Třebovle, líbí se nám ve šlechetném horlení svém za lidská 

 práva lidu poddaného. Avšak M. Vojtěch při tvrdosti své k lidu 

 poddanému sotva byl tak necitným mamonářem, za jakého jej líčí 

 Jan z Jenšteina. Vytýkat mu, že na ubohé vdově vydřel 70 kop, 

 patrně prostředkem odúmrtí (§. 17.), též že M. Vojtěch z pouhé lásky 

 ku penězům nabízíval prý své knihy na prodej, a že hledí jen na- 

 hromaditi bohatství na způsob králův Midy a Kroesa (§ 26.) Čtenář 

 by dle toho mínil, že M. Vojtěchovi jako pravému lakomci toliko 

 hromadění peněz bylo jediným a posledním účelem. Avšak z právních 

 listin víme, že M. Vojtěch odkázal knihy své darem klášteru Břev- 

 novskému, začež klášter zavázal se opatřiti mu pohřeb v kostele 

 svém a slaviti jeho úmrtní den. Ostatního majetku, jenž zbyl po 

 M. Vojtěchovi, učteno bylo po jeho smrti 270 kop, což není právě 

 bohatství Kroesovské; a všechen ten majetek byl odkázán na stipendia 

 pro české studenty, kteří by chtěli v Paříži nebo v Oxforde studovati 

 theologii nebo svobodná umění. Kdo takovýmto způsobem umírá, 

 ten neplatívá za pouhého lakomce. 



Jest podivno, kterak Jan z Jenšteina a Vojtěch Kankův mohli 

 druh na druha tak velice zanevříti; měliť oba toho času, jak se zdá 

 mysl obrácenou více k životu posmrtnému nežli k vezdejšímu. O Janovi 

 z Jenšteina jest odjinud s dostatek známo, jaký samotářský a přísný 

 život od r. 1382 vedl. A Vojtěch Rankův asi současně vydal na 

 světlo svou Apologii, když ve březnu a v dubnu 1388 činil pořízení 

 o svém majetku na případ smrti; arcibiskup sám o něm vysvědčuje 

 (§ 27.), že u nohou lože svého měl připravenou rakev i rubáš, aby 

 vstávaje lehaje byl pamatován na smrt A mužové toho rázu přece 

 nenáviděli se zarytě, ba mladý arcibiskup starému mistrovi neod- 

 pustil ani po smrti jeho. Tuším, strnulé doktrinářství zavinilo ty 

 a takové ířrutosti u mužův jinak šlechetných. 



Zde následuje již traktát arcibiskupův v plném znění: 



Vatic. lat. Cod. 1122. 



1. [Fol. 26. Col. 2 a ]. Descriptis aliqualiter duobus articulis 

 precedentibus expedit řep étere calamum ad terciam questionem. Que 

 licet, ut prout (sic) perspicacius colligitur, nullius in se mende ma- 

 culam, nullius ambiguitatis incertum aut scrupulum consciencie remor- 

 dentem contineat, et presens ipsa mentibus non claudicans sit, sed 

 directa; ne tarnen, utpote stibio fucata alieno, falsa mendaxque 

 appareat, in veram ymaginem veritatis exprimenda est pilo, excuci- 



