90 



I tu byl Š. předsedou, ba odbývaly se schůze v obydlí jeho 

 Klementinském. Údové však komise této byli pánové: Čelakovský, 

 Tomek (na jehož místo, jinak zaneprázdněného, později vstoupil 

 Jos. Jireček), K. J. Erben a K. Storch. Šafařík mimo řízení 

 vůbec obral si obzvláště v této komisí sestaviti názvosloví mluvo- 

 zpytné. Komissí, k níž se- i jiní mužové pro zvláštní odbory věd 

 přidružili, odbývala práci svou v každodenních, někdy i zdvojených 

 společných schůzích a to tak usilovně, že po třech měsících juž 

 zvláštní redaktor (A. Ouštěcký) k formálnímu spořadování hojného 

 materiálu mohl býti ustanoven, ovšem že pod stálým dozorstvím Ša- 

 faříkovým, ba i celé komissí, z níž bohužel Čelakovský juž v srpnu 

 1852 byl zemřel. V dubnu r. 1853 byl tisk a předmluva obšírná Ša- 

 faříkova juž hotova, k níž připojil i zvláštní pojednání o některých 

 přídavných jménech (na ný a m, na ový). Avšak než byla tato 

 práce dokonána, povolán S. juž na jaře r. 1852 opět do Vídně, by 

 působil v komissí, jež pracovala na změně osnovy císařské 

 dvorní bibliotheky, a sotva* že se odtamtud byl vrátil, nabídnuta 

 mu opět po smrti Čelakovského professura slavistiky v Praze, již však 

 důsledně zamítl, obtížen beztoho juž jsa tolika mimořádnými prácemi, 

 jež ho i v působení úředním i v prácech jeho vlastních vědeckých 

 nemálo zdržovaly, ač jinak přezdařile působily. 



V úřadování bibliothečním držel se Šafařík svědomitě, 

 ba někdy i ouzkostlivě, zákonův starších, neboť rok 1848 a následu- 

 jící, jež v oborech jiných měny prováděly někdy až příliš přemrštěné, 

 neměnily nařízení stará bibliotbečná, aspoň do r. 1850 takým krokem, 

 jakož jej požadoval pokrok v reformě studií. Vězel tudíž S., uhnán 

 téměř prácemi a starostmi, v ustavičném sporu s professory uni- 

 versitními, z ciziny hlavně povolanými na vysoké školy, kteříž re- 

 formatorným duchem vedeni požadovali na stařičké knihovně, aby se 

 za nimi kroky mladistvými a jako s radostným úsměvem nad novým 

 svítáním věd v Praze pohybovala. Vláda smiřovala blahosklonně co 

 možná konservativní knihovnu s reformatornými professory : než blaha 

 nemohla více vrátiti stárnoucímu Safaříkovi. 



Jest-liže juž Horatius vůbec pravdu mluví, když dí: „multa se- 

 nem circumveniunt incommoda, vel quod quserit et inventis mi- 

 ser abstinet, ac timet uti, vel quod res omneš timide gelideque mi- 

 nistrat:" tož mluvil ve zvýšené míře pravdu o mírném, dobrosrdečném, 

 od všech stran semo tamo metaném Safaříkovi, jehož celé živobytí 

 zakládalo se na věčném zápasu vytknutého si za cíl živobytí svého 

 ideálu s neuprositelnou prosou skutečnosti. Pravdivá jsou staro- 



