91 



srbská slova, jež mu rodina na náhrobní pomník vyrýti dala: „Vb 

 krasnichb mirasego vbspitalb se jesi otb junostisvojee," 

 neboť v skutku srdce a hlava jeho naplněná byla ideály, než sku- 

 tečnost kladla mu vždy překážky v cestu, když po uskutečnění jich 

 bažil. To právě, a nikoli pouhý věk, udělalo ho starcem, odňalo mu 

 blaha, těšiti se ze světa a z působení svého ve vědách slovanských. 

 Věčné překážky usilování svého a namáhání neobyčejné, přemoci je, 

 dotkly se konečně trvale a nemilosrdně osnovy jeho nervové: vidělť 

 pak ve všem nový útok naň, a v každém nového nepřítele potutel- 

 ného, jenž mu uškoditi se namáhá. Život se mu stal břemenem! 

 Bylo-li by možno bývalo, že od r. 1856, v němž se prvníkráte tato 

 choroba značněji byla zjevovala, Šafařík byl použil toho poklidu, jejž 

 mu od póla roku 1860 (půl léta na dovolenou, od 25. května [16. čer- 

 vence] počínaje) vládou laskavě bylo popřáno, tož by žil až podnes 

 mezi námi, tož by byl okrašloval podnes i společnost naši vědeckou. 

 Jinak však tomu chtěly Sudičky. 



Když totiž po r. 1856 paroxysmy, již výbuch nejsmutnější 23. 

 května r. 1860 se byl zjevil, jej na čas byly opustily, aby opět ja- 

 snému jeho duchu volný průchod na delší čas zjednaly, nepopřával 

 si Šafařík oddechnutí nutného a poklidu, tělu a duchu zároveň pro- 

 spěšného, než zabíral se do prací svých, k nimž přistoupily ještě ba- 

 dání o utrpení a nauce českomoravských bratří, tím úsilněji 

 a hlouběji. V bratřích vidíval bezpochyby odblesk vlastního svého 

 utrpení, což zajisté nevedlo na cestu uzdravení a zotavení žá- 

 doucího. Přetěžké otázky o hlaholštinč a o zelenohorském 

 rukopisu zaujímaly poslední léta živobytí jeho. O soudu Libu- 

 šině a to hlavně o dědičném právu starých Slovanů a Němců 

 Četl v učené společnosti naposled ještě 19. prosince r. 1859 chorý 

 juž značně jsa a skoro ničehož více nevida. Půl léta potom zname- 

 naje, že mu sotva kdysi bude popřáno, pokračovati více v prácích 

 svých, dal spisy své a veškerou svou znamenitou knihovnu zabed- 

 niti v devatenácti bednách a viděl takto mužným duchem duševny 

 svůj hřbitov před sebou. Marně povolal císařský vlastnoručný 

 dopis od 30. října 1860 Šafaří ka k novému oddechnutí a životu, od- 

 nímaje mu veškeré překážky, jež jej posud byly tížily: neboť 26. 

 června r. 1861 osvobodila ho smrt z trapného jeho živobytí. Sláva 

 věčná budiž památce jeho! 



Jako pomník umělecký blahosklonností císařskou jemu na 

 věčnou památku v knihovně je postaven, postavil si i Šafařík sám. 



