22 



1068—1090, jelikož se téhož anniversarium v spisu samém na- 

 lézá a není vůbec spis v sobě dokonaný, než čásť toliko oněch kněh 

 církevních, jež i mínil týž, kdož nadepsal desce rukopisu: canones, 

 o nichž list 241. sám vypravuje: Quae ipsis sacerdotibus necessaria 

 sunt ad discendum i. e. sacramentarium lectionarius, anti- 

 phonarius, baptisterium, compotus, kanón penitentialis, 

 psalterium, omeliae per circulum anni dominicis diebus et sin- 

 gulis festivitatibus aptse, ex quibus omnibus, si unum defuerit, sacer- 

 dotis nomen vix in eo constabit." Stojíc tato slova v samém peni- 

 tentiáři na konci rukopisu, kdežto ze začátku hlavně homilie 

 najdeš. Že v skutku v přítomném rukopisu jen sbírku církevních či 

 vlastně kněžských (mnišských) kněh příručních či čásť kněžské 

 Chrestomathie 12. století před rukama máme, zjeví se tím 

 patrněji, čím hlouběji do ní vnikneme. Že takových sbírek .kněh 

 církevních i v dogmatickém ohlede, jaká je v skutku přítomná 

 sbírka, iv liturgickém ohledu, jako jsou agendy až podnes, hned 

 v prvních věcích, v jichž se křesťanství organisovalo, nutně zapotřebí 

 bylo, plyne samo sebou z nutné jednoty učení a konání církevního: 

 toho dosvědčuje i přítomný penitentiař sám, jenž je tak jedno- 

 duchý a prostý, že stářím daleko převyšuje i penitentiař biskupa 

 Burcharda (okolo 1012—1023), jak S ch u 1 1 e (Hoiniliar, str. IX.) 

 sám dokládá. Nesouvisí též penitentiař náš čili kniha zpovědí a trestů 

 církevních ani zevně s ostatními částkami rukopisu, jsa jim i na 

 pergamene po mezeře prázdné přidán, kdežto téměř všechny ostatní 

 částky nepřetržené se následují (srovn. list 240. v. s listem 241. či 

 vlastně s listem 230 v. a pak list 229. v. s tímže listem 241. a to 

 pro výše juž dotčený zmatek ve vazbě knihy). 



Přidržíme-li se věrně a důsledně pravdy právě vyslovené, že 

 rukopisem naším máme sbírku toliko několika vzorných či kanoni- 

 ckých kněh církevních, dílem přespolných, dílem domácích, tož si tím 

 vysvětlíme i odpor, jenž mezi domněním Palackého a Höflera 

 co do rukopisu našeho panuje. Palacký t. vida v knize kázání na 

 den sv. Václava, Vojtěcha, v nichž se jmenují patrony země, soudil, 

 že kniha psána od Čecha pro Čechy, kdežto Höfler v knize 

 shledal patrný vliv netoliko německého křestanství na Čechy, 

 než i bezprostřední vliv králů a císařův německých na zem 

 českou. A má co do částí knihy v skutku pravdu. Čítáš-li t. list 

 171, najdeš na něm: Ammonicio sivé přsedicatio S. Bonifacii de 

 abrenuntiatione baptismatis t. j. sestavení všeho toho, čeho se odřekl 

 novokřtěný člověk a (list 172) čehož se má „no velí us cristi- 



