u 



rukopise ni slůvkem jmenován, než. "kdo medle by s toho chtěl a 

 směl uzavírati, že sv. Jiří, jenž dle legend žil juž pod císařem Dio- 

 kletianem, neznala církev římská a že kostel sv. Jiří na hradě Praž- 

 ském juž Vratislavem I. nebyl založen okolo r. 912; klášter pak jeho 

 tamtéž neutvrzen Boleslavem II. okolo r. 973, kde předce o ruko- 

 pisu našem nebylo ještě nižádné stopy. Jest-liže tudíž německá litera- 

 tura z té okolnosti, že rukopis nejmenuje ni sv. Kyrila a Methudia, 

 uzavírati se vynasnažuje, že v 12. století juž nebylo ani památky sv. 

 apoštolů v Čechách, stojí si netoliko sama v odporu k tvrzení svému 

 že celou sbírku založil jeden biskup Pražský, než dává na jevo i 

 značnou povrchnost u vědomosti svědků nevyvratných působení sv. 

 Kyrila a Methoda v Cechách a jich skutky až posud hlásajících. Či ne- 

 dosvědčují zjevně ještě podnes tolik kostelů v Praze a v Čechách 

 "zasvěcených sv. Klimentu, že tu vládla druhdy ruka jich? či ne- 

 hlásá literatura česká (hlaholské t. zlomky Pražské, evangelium sv. 

 Jana a j. památky) taktéž zjevně, že v církevních okresích tu pano- 

 vala druhdy řeč slovanská starocírkevní? která řeč až podnes v ter- 

 minologii české církevní zvláštními výrazy na bílý den vystupuje, jako 

 je na př. výraz hospodin. I glossy rukopisu Mater v er borům, 

 jež jsou dle našeho domnění pozdější roku 1302, na každý spůsob 

 však pozdější založení našeho rukopisu, znají staroslovanské výrazy, 

 jako jsou k. př. blah od obi a, blahovolia, blah oslovi a, pomi- 

 luj (ve smyslu miserere), pravoslavný (ve smyslu orthodoxus)! 

 Jakých maličkostí, jakých krajností se chytala německá literatura při 

 posuzování našeho rukopisu, jen aby dokázala, že v 12. století juž 

 nebylo stopy slovanského původu křesťanství v Čechách, zjevuje i to, 

 že značnou váhu klade na jméno S. Adalbertus: to prý, a nikoli 

 jméno sv. Vojtěch, přichází v rukopisu našem! (str. XXIX.). Jak 

 ale může v rukopisu latinském jinak státi než Adalbertus! Než i 

 toto zlatizované jméno Adal-bert-us je původem svým jen staro- 

 německý překlad českoslovanského jména Voj- těch, jelikož A dal 

 (nynější Adel) původně právě jen tolik znamená co české voj, ape- 

 rahti (nynější Pracht) opět tolik co české těch (ú-těch-a). — A 

 co konečně hlásají slova samého rukopisu: „Quse tantum sacra 

 oblatio intincta debet esse in sanguine Christi, ut veraciter 

 possit dicere (sic) infirmo" (list 234)! — 



