70 



kartony napraviti daly: vnitřní vady vydání toho jsou však nespráv- 

 nost podaného textu a sila tiskových poklesků v, jichž několik 

 i V. Nebeský již opravil (1. c. str. 126). Ostatek psaní Hankova vysvě- 

 tliti, není zde taktéž na míutě, ač záhodno bude proskoumati, zdaž 

 i „svitanička" nejsou pouhé překlady z německých sbírek, uznána 

 jsouce beztoho za neladná, ba nenarodili skládání. 



Vraťme« se tudíž k tomu domnělému májovému snu nazpět, 

 abychom podali rozbor jeho. Pravili jsme již, že „veršové o milovníku" 

 nepatří ke „snu 1 ' nikterak jinak, než že to je báseň zamilovaná, jako 

 „sen", nesouvisíc však uvnitř s ní. Abychom však seznali, jak neja- 

 pně Hanka spojoval, co spojovati se nikterak nedá, popatřmež i na 

 báseň „o milovníku," kterou Hanka zahájil svůj májový sen. 



Obsah veršů o milovníku je totiž následující událost: V máji, 

 nikoli však ve snu než v skutečnosti, žaluje kdosi při nějaké stu- 

 dánce dívce cizí svou straší, že ustavičně je smuten, poněvadž pro 

 samu dy chtivost lásky nikde nemá pokoje, a to hlavně, když nemá 

 svou milou při sobě. Dívka cizí objímá ho pak, chtíc mu pomoci. Oni 

 ale nedada si ani takto pomoci, praví mezi jiným mnohým a ne- 

 motorným mluvením, že „mnohokráte v myšlení sedí a jako zaklaný 

 beran" hledí. Dívka celá udivená táže se, zdaž tak pěkná je jeho 

 milá, že po ní tím spůsobem touží a zdaž i ona jej miluje, když se 

 „po ní tak vaří a peče?" Načež opět on, že milá jeho jej sice „ne- 

 přestane objímati, k sobě přitiskovati a ochotně líbati," on ale když 

 stojí před ní, že je „studem něm a neví co Činiti," stoje před ní 

 „jako lelek nebo žák." Načež dívka opět se ptá, co asi dělají, 

 když jsou sami při sobě. On na to: že jeho milá jej mravně na- 

 pomíná, by byl hoden. Napomíná ho ku příkladu (str. 95): „varuj se 

 v každé hospodě dlužen býti a v každé krčmě s vožřalci píti." On 

 však, když tak i jinak byla i sprostě i daremně moralizovala, že 

 hned zhóru vstal a děkoval. Načež ona jej pobidila řkouc: jdi pryč, 

 neb již se blíží k večeru samému, ať by nás tuto nikto neuhledal. 

 Požehnávají se pak, přejíce si dobrou noc. Ona jej na to ještě „na- 

 stokrát obchycujíc praví, že nad něho nemiluje nic," načež on „co 

 najvíc moha učiní jí k libosti" a odchází. Na to táže se dívka cizí 

 poslouchající ho, co dělává po odchodu milenky své. Mezi mno- 

 homluvením o tužení a súžení praví, že jako „vajr v koutě sedí 

 upra oči v jedno místo tamž i hledí," „nechť s ním kto chce, eo 

 chce mluví, spieš jemu stěna, nez on otpoví." Dokládá též, že i milá 

 mu jednou svěřila, jí že se taktéž vede, když je sama. Načež mu 

 f-louchající dívka <Jí, že vidí, že není írejiř a milovník, ale psanec 



