105 



nocí, jako toho důkazem jsou svatvečery, ku př. štědrý večer a jména 

 vá-noce, veliko-noce. Svátků takých, v uichž by se celý den niče- 

 hož bylo nerobilo, t. j. ne-děle, nebývalo u starých Slovanů vůbec, 

 svátek se světil svatvečerem a nocí, následující pak den býval však 

 dnem, jako každý jiný, k pracím domácím neb polním určený. 



Měřítkem však počátku zimy, t. j. začátku ročního, byla 

 doba, kde počalo značně ubývati dne a to bylo asi ku konci 

 září neb na začátku října a to jinak a jinak dle položení geo- 

 grafického jednotlivých zemí slovanských. Neboť patrné, že Slované, 

 pozorujíce a světíce doby přírodné, podle nich i svůj přirozený kalen- 

 dář zařizovali. Nepochybíme tudíž valně, majíce karpatské země, 

 střed to prasídla Slovanů pohanských, na zřeteli, domníváme-li se, že 

 rovnodenní podzimní býval začátkem roku Slovanského. Pod- 

 zimí a p odletí stojí si rovněž tak naproti, jako si stojí zima a 

 léto naproti: ne ale snad v tom způsobe, jako že by se bylo roze- 

 znávalo ihned a bezprostředně čtvero částí ročních — těch bylo 

 v skutku jen dve — než že zima sama se rozdělovala v počátek 

 svůj, t. j. v podzimí a pak v zralou zimu, jako též léto v pod- 

 le ti a léto. Podletí a podzimí nebylo Slovanům nic samostat- 

 ného, podstatného, než byly jen jako příprava a příchod 

 (adventus) k létu a k zimě pravé. Jestiť otázkou, zdaž slovo pod- 

 zimí neslulo původně pa-zimí, jako se v skutku ještě říkává po- 

 letí místo pa-letí. — Taktéž je kořenem svým nejasné slovo jeseň, 

 bezpochyby toho smyslu, jako ubývání světla, jelikož se zdá, že 

 v něm kořen sin, svítiti tak je obsažen, jako v slovu pro-sin-ec, co 

 znamená přibývání světla. Srovn. rusky o-sen a výrok Kr. Dvorského 

 rukopisu: „kak sie mnozie večierní tma v iesen." Pohanskému smy- 

 slu bylo však podzimí ona doba roku, v níž se teplo a světlo 

 nikoli snad ničilo, neboť příroda byla starým v mysli vždy jen 

 pře-roda či proměna: než teplo a světlo se jim vždy jen více uscho- 

 vávalo, ukrývávalo, t. j. na onen syět se vracelo, z něhož bylo ja- 

 rem či podletím též přicházelo: na onen to svět, v ráj, v němž 

 staří se domnívali míti i své dědy a báby u Praděda a Prabáby. 

 Pročež slavilo se v tom smyslu podzimím i úmrtí přírody, rovněž 

 jak vzpomínka na umrlé; slavil se bůh nějaký povětrný, na jehož 

 místo vstoupil pak v křesťanském věku sv. Michael (29. září), co 

 bůh psychopompos, t. j. co bůh, jenž uvádí mrtvých voněn svět 

 či v ráj. V české legendě o sv. Václavu nazývá sv. Václav při 

 poslední hostině prorockým okem sv. Michala představeného ráje, 

 vzývaje ho, by duši jeho obětoval hospodinu. 



