102 



Ta ovšem i v tom panuje rozdílnost, že listopad není všem Slovanům 

 november, st.-slov. k. př. a srbsky je listopadt říjnem. 



Podivné je jméno měsíčné hru den, co se odvozuje od hrud 

 polních. U Poláků a Slováků je hrudeň dilem jen září a to prý 

 pro rozrážení hrud před osením, v staroslovanštině jako u ostatních 

 Slovanův je gruchm. bud november, bud december a to prý proto, 

 že podzimní bláto proměňuje se v hrudy. Důvod i jeden i druhý 

 je bezpodstatný, neboť hrudy tlouci je vedle orání a vláčení věc jen 

 vedlejší ne co rok se opakující a zima nedělá vůbec hrudy, než 

 přituzuje je toliko. Litevsky je gródis neb grodinnis prosinec a 

 gródzin znamená straším, rachotím, co by mohlo vztahu svého míti 

 bud ve vichřicích zimních, bud v pozůstatcích nějakých dávnověké 

 bohoslužby. U nás Čechů jmenoval se v starých kalendářích (až do 

 obnovení jich) každý 3. rok hrudný, neb příbytný, poněvadž se 

 měsíc hru den co 13. měsíc kladl mezi prosinec a leden. Taktéž 

 jmenuje Slovák a Bernolák hrudeň měsíc intercalaris. 



Konečně je nejdůležitější jménem svým měsíc pro-sin-ec, jenž 

 by však předpokládal nějaký „pro-sin-b," jako červenec, červen, 

 čehož však není. Kořen jména je si, svítiti, pročež pro-s in ^-bCb doba, 

 kde počíná světlo růsti. U Čechů a Srbů je to december, u Slo- 

 vinců a Chorvatů však leden. Růst světla denního je však již 

 hlavní símě, zrostlé uprostřed lůna zimy, co záhubu zimě samé při- 

 náší: pročež bylo i světlo to tak vroucně ctěno v starodávnosti a 

 báje naše proslavují mladíka, jenž vyhledává zimního obra v tvr- 

 dém hradě jeho, aby s ním zápasil a jej umrtvil, by mohla zača- 

 rovaná princezka — příroda — osvobozena býti od zimního Děda, 

 jenž veškerý blahobyt letní za sebou choval, jako v zajetí. 



Než takové dobrodiní nepřicházelo najednou a jako převratem, 

 poněvadž staří vídali v přírodě všude přechod, slavili tudíž i pře- 

 chod v obřadech svých. 



První spůsob obřadný tohoto svěcení byly věštby i proroko- 

 vání budoucnosti, jelikož pohanům zima se zdála jako semenem býti, 

 v němžto ukrytá leží budoucí úroda a blahobyt. Věšťby počínaly se 

 hlavně již v nynějších dobách sv. Martina a Ondřeje, t j. listo- 

 padu. Na kostech husy Martinovské (co snad bývala původně oběť 

 nějakého podzimního boha) na kostech, tudíž na tvrdé části, vidělo 

 se již dílem, jaká bude budoucnost, ku př. tuhá zima nebo délka 

 života. Kosti jsou zde symbolem ztuhlé země samé Na sv. Ondřeje 

 počíná se olovo líti, a z podob povstalých prorokovati, co opět jen 

 je původně prorokování toho, co asi povstane, když z utuhlé země 



