110 



úlevou jarní zjeví se jarní a blahodějné útvary. Ze nyní hlavně 

 z ulitých útvarů hádá se na blahobyt osobní, ku př. na milování; 

 není založeno na sobectví toliko lidském, jemuž každý jednotlivec je 

 středem celého vesmíra; než zakládá se i na pohledu dávnověkém, 

 jemuž se pojímání pohlavní bohů a bohyň zdálo se býti příčinou vzrů- 

 stu jarního. 



Druhý spůsob obřadný tohoto svěcení adventu pohanského, 

 byla víra v návštěvy bohů a bohyň a přinášení jim darů. 

 Druhý ten spůsob bylo praktické toliko prorokování, t. j. co mělo 

 se státi a co očekávalo se budoucně v přírodě, t. j. že bohy, opu- 

 stivše na podzimí i s dary svými svět tento, opět se sem vrátí: to 

 se obřadně jako v přítomnosti již vykonávalo na 1 i d e ch samých, 

 jimiž se dávaly v jménu bohů dary. Totě ovšem se u nás pak pro- 

 měnilo bud v pouhé darů dávání mládeži — buď v obávání se návštěv 

 čarodějnic. U Slováků je k. př. den sv. Martina první strydží den, 

 den sv. Ondřeje je druhý a třetí den sv. Lucie, která již „noci 

 upije." Návštěva čertů a čarodějnic je t. vzpomínka křesťanská 

 toliko na bývalé návštěvy bohů a bohyň, jichž tušená přítomnost se 

 bezpochyby světila obřadně nápodobněním postav neb symbolů bohů 

 a bohyň. Tak je u nás Mikulášský čert původně bůh sám, jenž kře- 

 sťansky jako je zdvojován sv. Mikulášem. Jestiť věru podivno, že 

 církev, obyčejně tak citlivá, co se týká strany karikatur sebe tykají- 

 cích, nevšímavá se jeví co do příšer Mikulášských na trzích 

 veřejných a v domácnosti. 



Na Rusku jsou Filipovky podobným svátkem, jež tam po- 

 čínají 14. listopadem a končí se teprva „zvjezdou" (vánocemi). 

 Převlékání se na nich v nejpestřejší škrabošky a zaobalování se až 

 k nepoznání jsou zbytky starodávných slavností. Země zimou ztuhlá 

 byla, t. sama jako škraboškou mrtvou vnitřní své jaré čilosti: a bo- 

 hové a bohyně za oblohou zimní dlíce měli se též za přestrojeny, 

 ba zpotvořeny: návštěvy tudíž v přestrojení a v škraboškách napo- 

 dobňovaly v skutečnosti jen náhledy pohanské o bozích zimných, 

 podávajíce zároveň darů, skrytých jen v ráji. 



Než veškeré tyto slavnosti přešly konečně v pouhý žert a v zá- 

 bavu, jako u nás je patrno, z počátku přece určeny jsouce, aby vy- 

 konávaly úlohu každého náboženství : těšiti t. člověčenstvo a pouka- 

 zovati je na živobytí lepší a šťastnější v budoucnosti. 



Že konečně 24. prosincem, kde přestává noc růsti ustupujíc 

 zrostu či vlastně porodu světla, „siná," či pro-sin-ce, všechny 

 tyto slavnosti na vrch svůj uvedeny bývaly, je patrno. Vídáme toho 



