111 



zbytky patrně ještě na štědrém večeru a na slavnostech dva- 

 náctera či čtrnáctera nocí vánočních, které se končí u nás 

 obyčejně již návštěvou tří králův, vším právem se světlé svátky 

 jmenujíce, jelikož se při nich již nebe otvíralo, ukazujíc věroučné 

 mysli pohanův své rajské poklady, čemu lid pospolný dobře neroz- 

 uměje „hořící to zlato" v zemi hledal a bludně ještě hledá. 



Škoda, že hojným jménům těch svátků a obřadů jich více ne- 

 rozumíme, kryjí se snad jimi neznámé více jednotlivé doby jich, ku 

 př. karačun — koledy — badnjak — sobotky — okrutnik 

 — ponovalnik atd. 



Jak štědrým večerem počaly se vánoce, taktéž se oby- 

 čejně dnem svíček (3. králů), jak řečeno, končí, pročež opakují 

 nocí tříkrálové téměř všechny obyčeje vánoční, ku př. věštění 

 z olova a p. Přistupují však obřady křížkování a žehnání vody 

 a vodou, co vzpomíná již na blesky a vláhy jarní: ba veškeré 

 obřady vánoční slaví a naznačují vůbec dary a blahobyt již jarní, 

 či skutečné navrácení se bohů a bohyň z ráje opět na zem. 



Že s prosbami o dary ty a s prorokováním jich egoismus lidský 

 spojoval i radovánky, tož leží ve věci samé a masopust náš je 

 jen pokračování v radovánkách pohanských, při kterém ovšem ma- 

 škary nevyhnutelným byly podílem, z nichž mezi lidem téměř jen 

 pobyl medvěd, t. j. muž v hrachovině zaobalený, jehož vodívají po 

 dědinách, co živý obraz zimy. 



Slovo samé: masopust je otrocký překlad slova carne-vale, 

 co středolatinsky slulo car na val, ničehož nemajíc společného s ma- 

 sem, než znamenajíc romausky posvátnou loď, která se na kolách 

 vozívala po zemi, jako jindy posvátný pluh neb rádlo, opět co po- 

 hanské znamení masopustné, že led již opustí i vodu i ztuhlou zemi, 

 t. j. že bohové úrody ye již vracejí. 



Konec masopustu býval však pohanským spůsobem též již koncem 

 zimy: a vynášení smrti či Mořany je toho u nás pozůstalý obřad, 

 jenž se v pohanství bezpochyby světíval, když se vracely vlaštovice. 

 Než se to však stávalo, nastal rozhodný ještě svátek Hro mni c či 

 svíček (Micky svěckovnica Maria — chorvatsky svečna 

 Mar i je). Právě, poněvadž církev pannu Marii na svátek ten byla 

 ustanovila, souditi z toho lze, že jménem Hrom nice původně se 

 světila Děva či Děvana „Letničina to i Perunova dci." 

 Ctívali t. Slované dvojího světla: slunečního a bleskového a 

 mívali před světlem bleskovým větší úcty, nežli před světlem den- 

 ním, slunečným. Slunce t. co den přicházelo a odcházelo, den rostl 



