112 



od vánoc: avšak v přírodě se nic neměnilo ještě, naopak zimy někdy 

 přibývalo, ačkoli píce již značně ubývalo. Zahřímalo-li však po- 

 nejprv a ukazoval-li se poprvé blesk: tu shledával lid patrné, že 

 tuhá zima již opustila zemi a země, jako otevřená, vydávala opět ze 

 sebe daru jarných. 



Rodilo- li se tudíž vánocemi světlo denní („světlé svátky 11 ), 

 musil býti i nějaký svátek, na kterém opět ve svět se vracelo světlo 

 hromové, které přece tak tiše nepřicházelo ve svět, jako světlo 

 sluneční. Světil se tudíž příchod Hromnice, Děvy to hromové, 

 dcery Letnice, t. j. vláhy či oblak (Báby) i Peruna (Hromníka), 

 t. j. blesků a hromu (Děda) a to tím uctivěji, jelikož se pohanský 

 lid domníval, že hromobitím i polnosti i zvířata a lidé se stávají 

 úrodnými a plodnými. 



V pohanstvo se světil svátek Hromnice bezpochyby o něco po- 

 zději nežli nyní a nikoli jen den, než několik dnů po sobě, jako to 

 ještě viděti na užívání svíček hroraic či hrom nic zvaných v den 

 sv. Blažej e. 



Rozžatá svíčka měla v pohanstvě význam i živobytí lidského, 

 jako když v bajkách Rodenice či Kmotřičky přicházejí k porodu dí- 

 těte s rozžatou svící — měla však tato i význam blesku samého 

 spojeuého s klínem ohnivým (piorunem) zároveň (v domnění pohanů) 

 s bleskem na zem se s nebes snášejícího. I jeden i druhý význam 

 je spojen mezi sebou tím, že právě při zdárném hromo-bití spou- 

 štěly se s nebes i zárodky lidských živobytí. V některých koste- 

 lích vážou se na den sv. Blažeje hrom nicky v podobě ležatého 

 kříže, t. j. dle pohanské symboliky v podobě křižujících se blesků 

 a přikládají se ku krku. Za času Štítného vázal lid k hromničkám, 

 jež v žádném domě nescházely, zrcadla, nitě a j. symboly světla a 

 blesků, ba umírajícím se podávají ve venkovských dědinách podnes 

 do ruky : co vše na značnou důležitost toho svátku poukazuje. 



Avšak svátek týž míval i na rozdělení roku značnou působivost. 

 Brával se totiž za rozhraní zimy a léta, jak Rusínové a Srbové 

 podnes svátek ten Sretenije, t. j. potkání jmenují s dodavkem, 

 že na něm se sretí, t. j. potkává z i m a a léto, tudíž Mařžana a 

 Letnice. Rusové ctí na den sv. Blažeje (3. února) sv. Timothea, 

 o němž vypravují, že se zove polozimníkem a o sv. Vlasiji, 

 že roh ze zimy sšibajet, t. j. sráží. 



Srážení rohů mocnostem zimním je tolik, jako jim vytrhovat 

 zuby, vlasy, t. j. pohanským symbolem, mocnost jim odjímati a 

 dodávati jí mocnostem letním. Pročež se jmenuje u Lužičanů leden 



