113 



v úlky róžk, t. j. velký rožec, jelikož tu zima ještě vládne, ale 

 februar již sluje malý róžk, malý rožec, jelikož již zimy ulevuje: 

 polabsky je februar vůbec rüzac, t. j. rožec, což velmi upomíná i 

 na německý Hornung, ač kořen toho slova i Němcům je nejistý. 

 U Litvínů je opět rag-as, roh a januar r agu tis didelis (velký ro- 

 hatý) a februar rag utiš mažas (malý rohatý). V rohu tom měla 

 zima či Mořena ztuhlou vláhu nebeskou, bez níž ovšem léto ničehož 

 působiti nemůže, odejme-li se jí však ten r o h, tož vláha blahodějná 

 se na zem vyleje : v rohu Svantevitovu byla, jak známo, me do vina, 

 podle níž se měřila úrodnost léta a tato medovina není původně opět 

 ničím jiným, než symbolem vláhy nebeské, na níž ovšem závisí úrod- 

 nost léta. U románských národů je opět v bájech roh jiný divo- 

 tvorný, jehož hlas vše v pohyb uvádí, mrtvé vzkří suje a p. Hlas 

 ten rohu je v pravdě hrom jarný, přírodu jako ze spaní budě. 



Tento přechod tuhé zimy ve vlažní léto naznačen je u nás i 

 lednem a únorem, v jménech to měsíčných, jichž se výhradně jen 

 u Čechů a Moravanů užívá. Leden je čas tuhého ještě zimy 

 rohu, v kterém vše ladem leží — ou-nor ale či únor je doba, kde 

 se led již noří, t. j. mokvá, kde již u-lev-uje, kde se již vláhy ne- 

 beské očekává. 



Polákům je stydčen, t. j. studčen tolik co leden, st. slov. je 

 stud-eivi, prosinec, jako Malorusům studeň: Srbům ale je studeny 

 již listopad. Februar je st. slov. sečen, jako chorvatsky sičen: 

 u Slovinců je sečen dílem leden, dílem únor, bulharsky ale sečko, 

 februar. Zdaž jde zde kořen sek-ati, t. j. rozdělovati na led, nebo 

 na dříví v lese, neví se s jistotou: sec'en u starých Cechů býval 

 však bud! červenec, bud srpen, jméno své maje od sekání sena. 



Doba ú-noru, t. j. noření se ledu, jeví se i koncem toho mě- 

 síce při svátcích sv. Petra (stolování), o kterém lid dí, že zimu 

 (led) ucezuje, t. j. rozpouští (22. února) a sv. Matěje (24., 25. 

 února), o kterém lid clí, že mosty (ledy) boří neb najcle-li Matěj 

 led, seká ho hned (srovn. st. slov. jméno sečen). Na sv. Matěje 

 pamatuje se však již na úrody zahradní, poněvadž sem tam děti bud 

 nahé bud' jen v košilkách před východem slunce po zahradách běhají 

 a stromy vařečkou otloukávajíce, zpívají: sv. Matěji, máme k tobě 

 naději, že nám neseš úrodu, na tu naši zahradu atd. Podobné obřady 

 vykonávají se místy na liščí neděli, t. první neděli postní nebo na 

 den sv. Řehoře (12. března), poněvadž pohyblivým půstem církev- 

 ním přirozený pořádek takových slavností na nejednom místě byl 

 přerušen. 



Sitzungsberichte 1867. II. 8 



