115 



2) Duben, doba kde duby, t. j. (lesní) stromové se pučí, jméno mě- 

 síčné, co všem jiným Slovanům je neznáme. Dolní Lužičané jmenují 

 k. př. duben mjesec na-létný: staroslov. a bulharsky je pak létbm., 

 létenb máj. České jméno 3) květen (i Polákům (kwieczen) a Chor- 

 vátům (cvitanj) známé) sluje někdy, ač řídko za starodávna, i trá- 

 ven, jako staroslovansky je travbnb máj, kdež se však nikoli na 

 pouhou trávu, než na lidskou potravu, na obilí, když se téhož klasy 

 již chystají ku květu, mysliti musí, pročež u Moravanů a Slováků 

 tráven je teprva juni, ba u Jihoslovanů ržen-cvét je juni, při 

 kterémžto jménu však opět nikoli na růže, než na r|ež, t. j. na 

 žito (roggen) mysliti třeba, jak bezpochyby i při jménech měsíce 

 juni : r o ž e n-c v é t, r o ž-n i k, r o ž-n j a k, ba snad i při staročeském 

 růžen, juni. 



Tato jména dokazují zajisté, že bystře pozorovávali Slované 

 stupně rozjařené přírody. Uznávají to Němci sami. Tak praví 

 ku př. Weinhold: „Die germanischen Monatnamen haben im all- 

 gemeinen nicht mehr jene freie, sinnliche Frische, die sich in 

 den slavischen selbst noch heute ausspricht." (Mon. Namen. Kiel. 

 1863. S. 12.) 



Rovněž jsou i obřady velikonoční toho jarého, smyslného rázu: 

 velikonočná voda je k. př. léčivá, neb jak staří říkávali živá voda: 

 děvčata spěchají tudíž časně ráno na hod velikonoční k potokům, 

 aby tam na krásu a zdraví se umyly — v pondělí velikonoční vyko- 

 návají se ob levačky či polské dyngusy (srovn. litevské dangus 

 Či oblaka), aby nápodobňovala se padající vláha nebeská — v úterý 

 aleje šlehání pomlázkou (na-mrzkut, s-mrzkut) na znamení otřá- 

 sání vzduchu při hřímání, neb porn lad! či pomlázka je jarný prou- 

 tek, „na něm sedí kohoutek" t. j. nebeský oheň či blesk. Hřímá- 

 ním se budí vše v přírodě, pomyslili tudíž pohané i na své dědy 

 (dzjady, penates), jimž na jaře jako v podzimí nějaký zvláštní ruch 

 přičítali, pročež se scházeli na velikonočních hodech, druhdy na hra- 

 dech, rájhradech, později u kostelů na hřbitovech, jak to u nás 

 schůzky »na Morani," v Polště Hahulky, u Rusů Navij deň a 

 Radvanica dokládají. 



II. léto. 



Konec Vesny či jara kladl se v tu dobu, kdy dne již značně 

 přibývalo, jako to se děje koncem nynějšího dubna a počátkem máje. 



