Sitzung der philologischen Sektion am 20. Juli 1868. 



Anwesend die Herren Mitglieder: Dastich, Hanuš, Storch 

 und als Gast Herr Truhlář. 



Der Vortragende, Herr Hanuš, gab in einem böhm. Vortrage 

 den Bericht über neu aufgefundene bö hui. Schriften, namentlich über 

 eine Bei chtf ormel aus dem 14. Jahrhunderte und verglich dieselbe 

 mit deutschen und anderen slavischen Formeln der öffentlichen 

 Beichte in katholischen Kirchen. Sein Vortrag lautete wie folgt: 



Historie zpovídání se není ani vůbec, ani co do svých osudů 

 v Čechách zvláště, posud veskrz jasná. Věc sama co uznání a 

 vyznání své křehkosti leží hluboce zakořeněna v duševním vý- 

 voji člověčenstva: neb sám sobě zpovídá se každý člověk i když 

 hledí vymlouvati se z pokleskův svých; přiznání se však jinému a 

 vyznání se veřejně založeno je dílem v sdílnosti přirozené každého 

 a v náchylnosti bud větší buď menší jedné lidské individuality 

 k druhé, dílem však na duševnem zjevu, že sdělený poklesek zdá 

 se býti lehčím nesděleného. V církvi křesťanské vyjevila se vyznavači 

 sdílnost jinak, než se to stává v pospolitém živobytí, kde důvěrou kloníme 

 se k jednotlivému příteli, přibližnému, známému: v církvi vyjevila 

 se taková sdílnost (jako v židovství) nejprve k všeobecnosti cír- 

 kevní, nežli, jak později, k jednotlivému knězi v tajném zpovídání 

 se. Všeobecné vyznání se za hříšníka v kostele před knězem 

 trvalo téměř až do r. 1215, do odbývání totiž čtvrté synody Late- 

 ránské, v které Innocenc III. zavedl jest tajnou zpovědi neb 

 zpověd ušní naproti bývalé veřejné zpovědi. 



I samé slovo „zpověd" má jakýsi smysl veřejnosti do sebe, 

 jelikož „zpovědník" je též tolik, co vyznavač, confessor. St. si. je 

 po-věd-ati, naše po-víd-ati; povčdt je dogma, doctrina a naše slovo 



1* 



