30 



Bojanovy ; Zádonština pak vyčítá téměř všecky panovníky ruské, od 

 Rurika počínajíc až po nadřečeného Jaroslava, syna Vladimírova. Ale 

 odpor tento zmizí, když slova Zádonštiny pojmou se tak, že Bojan 

 ve svých zpěvích o knížatech sebe souvěkých mluvil také o jich před- 

 cích až po Rurika, jakož i pěvec Igorův nápodobně zpomíná na pře- 

 dešlá knížata ruská „od starého Vladimíra až po nynějšího Igora," 

 mluvě pochvalné o nich. Z plodů věštího ducha Bojanova nyní ne- 

 známe než toliko dvě moudré průpovědi čili přísloví, totiž: „Ani 

 chytrému, ani hbitému, byť i jako pták hbitý byl, nelze minouti soudu 

 božího;" a druhé: „Téžko-tě hlavě kromě plecí, zle-tč tělu kromě 

 hlavy." Ale způsob jeho básnění jasně' naznačuje pěvec Igorův pří- 

 klady těmito: „Bouře nezanesla sokolů přes pole široká ; kavky stádnč 

 běží k Donu velikému. Koně řehcí za Sulou; zní sláva v Kyjově; 

 trouby troubí v Novohradě; stojí prapory v Putivli." Ano není po- 

 chybnosti, že nejen oba zpěvy nadřečené, ale i mnohé z prostonárod- 

 ních tak nazvaných „bylin" ruských, dum a p. složeny byly dle způ- 

 sobu Bojanova. Vyznávat pěvec Igorův sám, že „starými slovesy" t. 

 způsobem písně starobylé chce počíti pověst o výpravě Igorově, a že 

 chce přitom jíti „stopou Bojanovou.' 4 Z čehož patrno jest, že za jeho 

 času byly ještě v paměti zpěvy Bojanovy, sic by jich nebyl mohl ná- 

 podobiti; z kterýchžto vzorův přímo nepřímo i pozdější skladatelé po 

 stoletích vždy ještě těžili tím způsobem, že místa jich nejoblíbenější, 

 slova, obrazy i obraty sobě přisvojovali, protkávajíce jimi plody své. 

 O zachování starých těchto vzorů v paměti lidské po mnohá století 

 pečovala z úřadu svého, ano i pro svůj vlastní prospěch nadřečená 

 bratrstva pěvců ruských, z jichžto prostředku vyšel také léta 1178 

 pěvec Igorův, a dvě stě let později pěvec Zádonštiny. 



Při tom však pozorovati sluší, že oba tito skladatelé, velebíce 

 Bojana jakožto vzor básnického vzletu, zároveň jaksi uznávají za po- 

 třebné ohraditi se proti jeho básnickému upřílišení na újmu skutečné 

 pravdy. „Ale třeba jest," praví pěvec Igorův, „tu píseň počíti podlé 

 toho, co se času tohoto skutečně přihodilo, a nikoli podlé zamyšlení 

 Bojanova." A podobně praví skladatel Zádonštiny, že bratřím sluší, 

 vnuky svatého velikého knížete Vladimíra Kyjovského oslavovati „po- 

 dlé jich skutkův i podlé pravdivých příběhův," a nevtrhovati se myslí 

 po zemích, jako totiž činil Bojan. Z ohrazení tohoto lze souditi, že 

 i v Ruších, právě tak jakož výše o pěvcích čerkeských oznámeno, 

 jedno z hlavních pravidel bratrstva pěveckého bylo, aby ve svých 

 skladbách, pokud se dotýkají skutečných příběhův, přísně šetřili pravdy. 



Avšak mýlil by se velmi, kdo by se domníval, že by pěvcové 



