31 



ruští, vydávajíce se za vnuky čili potomky Bojanovy a etice jej za 

 božský ideál umění svého, teprv od něho měli svůj původ a počátek : 

 již v šestém století, tedy půl tisíce let před Bojanem, byli v zemi, 

 ježto později nazvána Ruskou, pěvcové slovanští, kteří nápodobně, 

 jakož o pěvcích čerkeských řečeno, věnujíce se jen svému umění, se 

 zbraněmi nikterak nezacházeli. Tehdejší vládcové slovanští užívali 

 jich za posly k cizím mocnostem, a to proto, že i mezi nepřátelskými 

 národy bylo jich šetříno, pro jich „bohům milé" povolání. Spisovatelé 

 byzantští totiž vypravují, že léta 590 Rekové zajali tři cizince, kteří 

 místo zbraní měli husle. Císař otázal se jich, kdoby byli? „Jsme 

 Slované," odpověděli cizinci, „a žijeme na nejzazším konci moře zá- 

 padního. Chán Avarský poslal našim starším dary, žádaje od nich 

 pomoci válečné proti Rekům. Naši starší přijali dary, ale poslali nás 

 k chánovi s omluvou, že pro velikou vzdálenost jemu žádné pomoci 

 dáti nemohou. Na cestě byli jsme patnáct měsíců. Chán nehledě na 

 posvátnost osob poslaneckých, do vlasti naší nás nepropustil. My pak 

 uživše vhodné příležitosti, prchli jsme do Thracie. Se zbraněmi za- 

 cházeti neumíme, nébrž hrajeme jen na huslích. V zemi naší není 

 žádného železa, a my , neznajíce války a milujíce hudbu, žijeme 

 v míru a pokoji." Císař divil se důvtipnosti lidí těch a jich vysokému 

 zrůstu i síle, vyčastoval je a dal jim příležitost, aby se mohli na- 

 vrátiti do vlasti své. — Moře západní, odkud tito Slované při- 

 cházeli, nemohlo žádné jiné býti než moře Varjažské, nyní Baltické 

 nazvané, jehož nejzazší konec přiléhá k území severního Novo- 

 hradu, kdežto skutečně právě onoho času, dle svědectví Nestorova, 

 prvé nežli se tam usadili Varjahové, přebývali Slované. 



Těmi také pěveckými bratrstvy na Rusi, kteréžto až do prasta- 

 rých časů pohanských dosahovaly, a jich pěstováním umění pěveckého 

 dle starobylých vzorů vysvětluje se, že ještě na konci věku XII 

 v .časech křesťanských pěvec Igorův do skladby své přijímal jména 

 starých bohů slovanských i jiné pohanské pomysly; kterýžto však 

 zvyk, co se této stránky dotýče, potom znenáhla působením víry 

 křesťanské pominul, a již v Zádonštině na konci XIV věku nepotká- 

 váme se s ničím, co by zjevně páchnulo pohanstvím. 



