33 



I zlo, patrně subjektivné, jako je řevnivost, nenávist, škodolibost, 

 a p. neuznává lid nevzdělaný, že jsou původu vnitřního, člověkem 

 samým utvořené, než mudruje, že člověk, jsa přírodou či původem 

 dobrý a ob ětovný, vnějšími mocnostmi, nechť jsou již čerty 

 nebo ďábly jmenovány, tudíž podvodem jich a nátlakem se stane 

 zlým a sobeckým. 



Býval prý člověk původně dobrým a rozšafným, jak vy- 

 pravují již báje starých Peršanův, ale kdesi a kdysi nějaká ženská, 

 ďáblem svedená, snědla kousek jablka a podala ostatek muži: 

 a ejhle, povstalo vše zlé; čert to spískala člověk sám v sobě 

 byl nevinen! Ale nastojte: čert nebyl trestán, než nevinný 

 člověk, neb čert byl ponechán, by pokoušel i jiných až se věky 

 věkův skončí. Záhodno bude tudíž snad, pokusiti se o seznání dějin- 

 stva čerta: dějinstva zla, jež bývalo a podnes jest v prostonárod- 

 ním domnění lidském. 



K tomu dějinstvu přivede nás nejprve a nejlépe ethymologie 

 čili kořenozpyt jmen všech, jež se dávají čertu, tomu původci 

 všeho zla. 



Škoda, že původní smysl slov: dobr a zel, dobro a zlo 

 sám není jasný, ač (jak uzavírati lze ze slov: křiv a prav) nebude 

 jiným, než velmi smyslným významem, jakýmž se honosí všechna 

 původní a prastará slova. Dobra a zla v našem duševním smyslu ne- 

 bylo zajisté v původní dávnověkosti, zlo nebylo nic čistě reálního, 

 čistě věcného, než bezpochyby něco poměrného, co se totiž 

 nehodilo k něčemu, co bylo něho dno neb škodlivo 



Když se pak utvořily spolky a společnosti a to bud 1 při- 

 rozeným způsobem, k. př. jako rodinou, národem, buď násil- 

 ným způsobem, jako dobýváním a podmaněním, tož bylo zlo vše 

 to, co se příčilo zvyku na-v-yk-u (kořen uk v učení a uch- o, po- 

 sl-uš-ný, poslúchati, sluha), nebo se příčilo rozkazu panovníka (ká- 

 zati, u-kazovati, kázeň, kaziti). Co se však nepři čilo rozkazům anebo 

 přírodě, to se stalo (dobrým) mravem, mravným. Slovo nrav-b, 

 mrav není bohužel jasné co do kořene svého. 



Než nejmocnější panovník a kazatel původního člověčenstva 

 byla příroda, poněvadž dle rozkazu jejího vždy nutno bylo se 

 spravovati: nebylo t. lze žíti k. př. vlete tak, jako žilo se v zimě, 

 ve dne, za světla tak, jako v noci. ve tmě; nebylo lze ženě tak se 

 chovati, jak se choval muž, a mladíku taktéž jako starci. Co bylo 

 jednou a jednomu dobro, to bylo jindy a jinému zlo. 



Sitzungsberichte. III. 3 



