34 



Příroda se tím způsobem rozpadávala před očima původního 

 člověčenstva vůbec a jednotlivce zvlášť v užitečnou a škodlivou 

 dobu nebo v dobu dobrou a zlou a to tak, že něco v ní se uka- 

 zovalo za vždy dobré, jako na př. ovce, a něco za vždy zlé, jako 

 na př. vlk; kdežto opět mnohá věc neb mnohý zjev jednou a je- 

 dnomu byl užitečný či dobrý, jindy však a jinému, budiž to již 

 jednotlivec neb jednotlivý národ, se zjevil zlým. 



Provedený či svrchovaný dualismus bájeslovný či roztřídění 

 všech bytostí v dobrobohy a zlobohy nebo bělbo hy a čem ob o hy 

 nebyl tudíž nikde původním náboženstvím, a to ani u Peršanů, nebo 

 jich Ahuro-mazdao a jich A gro-m aj nius se sbory podřízených 

 jim ďasův (divasův) a biesů v (bojasův) nebyli výsledek náboženství 

 pouhého, než filosofie Zarathustra. I dualismus u Polabských 

 Slovanů, jak jemu latinští kronikáři v Bělbo z ich a Cemobozích 

 vyučují, není výhradní: neboť titéž kronikáři tvrdí, že zároveň stála 

 u Slovanů jakási božská trojice: Prove deus Aldenburgensis — 

 Sivá dea Polaborum et Radegast deus terrae Obotritorum," a 

 zároveň že znali Polabané Tri-glava. Za jisto však bráti můžeme, 

 že u všech národů indoevropských, jak to jich starožitnosti 

 a mluvověda vyučuje, tudíž též u Slovanů, mezi všemi bohy nej- 

 více ctěn byl bůh povětří a bouřky. 



Na slunce a měsíc, poněvadž u stav ičně vycházely a zacházely, 

 zvykli se národové: avšak na tóv vrjg ccGTQa7crjg &r]uiovQyóv , na působi- 

 tele blesku, na toho hleděli co pána všehomíra (xvQiog ánavtcov). 

 Není zajisté nutno, daleko toho hledati příčinu, jestliže rozvážíme, 

 jak působí hrůza bouřky na nás, jak dle náhledu starých při bouřce 

 se nebe (ráj) otvíralo, jak duše lidské z ráje a z oblaků při ní 

 na zem lítaly, aby se spojily s novonarozenými dětmi, jak celá pří- 

 roda napnuta byla očekávajíc nové své zasnoubení a zúrodnění jar- 

 nými blesky a dešti. 



Jevíval se však bůh bouřky čtvernásobným způsobem: nej- 

 prve byl pohnutým vzduchem, vichrem a vichřicí, jež oblaka 

 (hrady, báby) sháněly a je ve věž stavěly, která zasahovala až k pou- 

 hému nebi, t. j. ráji, — pak se ukazoval bůh bouřky co rozzloben 

 nad tou přepevnou stavbou, jelikož se již i ráje, sídla to svě- 

 tla a všeho bohatství dotýkala, a jal se ji troskotati s ráje vysla- 

 nými blesky (střelami, meči) prorážeje ji i pioruny, t. j. ka- 

 meny, klíny, koulemi k zemi padajícími, kteroužto střelbou a háze- 

 ním povstával rachot strašný, hrom a hromobití, načež krev 

 raněných roztěkala na zemi co úrodný déšť. 



