35 



Není žádné pochybnosti, že tento čtvernásobný hněvivý bůh 

 bouřky, mimo jiná jména míval již v pohanství jméno — čerta 

 či původně Kirta, Krta, t. j. původně rýpala, jenž všechno roz- 

 ryje, rozdrobuje. Kořen slova je kar, čar, rýti, děliti, jako slova kr- 

 tati, čára, krt-ek, čarto-ryj-ski, krát (dva-krát = dva rázy), krát-ký 

 (mal-ý), krájeti (st. slov. kraj ati), krajina, črita neb čtrta st. slov. 

 tolik co čárka, litera, črbtati st. slov. črtati, čárati, čort, rumunsky 

 rypák kance, st. slov. čerti, krtek (Mikl. lex. 1123) dokazují. 



Črt, čert je též osobní jméno, jako dokazují desky Moravské, 

 které (L. T. Mährens, 410) znají Jakuba Črta z Bořutova, vedle 

 jména Črtorýje (362). I česká regesta (str. 722) znají jméno Vi- 

 léma z Črtomar a Črtorýje co místní jméno, kdežto slavná pol- 

 ská rodina podnes jménem Čarto-ryi-ski se honosí. Staročeská jména 

 místní zní též Kreteš, Krtina, Krtkov, Kriti a Krty a p. 

 (str. 745. Erben). 



Potvrzují toho i přísloví a báje, ku př. „povstane vítr, 

 aby čert mohl s duší odletěti" (musejn. 1853., 487,). V každé vichřici 

 sedí čert nebo čarodějnice, kdo hodí nůž do vichřice, zabije je (nůž 

 je tu co meč, blesk, jenž rozráží bouřku). Čarodějnice jezdívají na 

 kozlích, kocourech, na chvošťatech na Babí horu, na Lysou horu, aby 

 čertu činily poklonu, s ním tancovaly, necudnosti tropily (čarodějnice 

 či báby jsou původně „báby" či bouřlivá oblaka, jež dle podoby po- 

 jmenována bývala jako kozel, kocour, chvošť a p. „kozel mne tam 

 nesl", dí přísloví podnes.) 



Tyto báby lítají, pohybují se k nebi vysokému, „báby" po- 

 vstávají, bude bouřka, až přijdou nahoře k čertu, k blesku, jenž 

 v ně vniká, je pojímá. V bájích nosí čert kámen na stánek svůj, 

 jako hodil kámen, sloup, rozdrtěný na tré kusů na Vyšehrad; kohout 

 začal zpívati, právě jak čert skálu nesl (blesk se ukazoval, zároveň 

 jak piorim padal) ; čert se jednou rozlil na kolomaz (bouřka se pro- 

 měnila v déšť; čert o závod stavěl s pannou Marií a nedostavil (bo- 

 hyně ráje či světlosti zvítězí přece vždy nad temnotou bouřky); čert 

 orá na poušti neb na skalinách se sv. Prokopem (blesk rozryje, pro- 

 kopá celé hrady, t. j. oblaka bouřlivá bleskem bud zimnou ztuhlost 

 jarným teplem a jarným bleskem); čert mi to nap í skal, spis kal, 

 navalil, naho dil. 



Báje velmi hovorně vypravují, že hrady, kláštery, ba celá města 

 zapadla v jezera, a že podnes ještě jsou v jezeře slyšeti zvony 

 (to je vzpomínka na vystavení hradů, rozpuštění jich ve vody, při 

 čemž hrom zvonil). Nechtěl býti čert (blesk) v lese (v temnotě bouřky) 



3* 



