37 



říkávalo: před udeřením hromu. Hrad neb zimní zámek čertův zna- 

 mená však ztuhlost přírody v zimě: v takovém hradě bydlí však jen 

 starý čert, o němž se praví, že je sice starý, ale ne dobrý: jeť 

 ovšem sestárlý, omdlený, poněvadž již prošel celou roční dobu, jsa 

 na konci běhu ročního. V letě čert nikdy nespí, vždy lze totiž 

 i z čistá jasná očekávati blesk: ale v zimním svém hradu je čert, 

 neb drak, neb velikán (viz. Děda Vševěda) ospalý, dřímá 

 ustavičně, i když mu děva, při něm jsoucí, již vlasy nebo péra 

 trhá, t. j. blesky vyhazuje (k jaru pracuje), kdy jeho meč (blesk) 

 v pochvě (v mračnu) již poskakuje. Tu děvu, t. j. světlý, jarný 

 blesk, zajal totiž čert ve svém hradu zimným, jako nahromadil tam 

 bouřlivé bohatství letní: ale ta děva pustila již v hrad jinocha švar- 

 ného, jenž ji má osvoboditi, pustila tam, totiž jarný vzduch, kterýž 

 jest-li že se chopí poskakujícího již meče (blesku), jarní vláhou a 

 bouřkou přemůže lednatost čerta. Nyní bijí v zámku bucT hodinky 

 dvanáctou, nebo kohout zakokrhá, nebo stráž dole stojící vykřikne 1 

 Abgelöst: a drak se rozsype nebo rozpadne anebo rozleje se v kolo- 

 maz, a děva kráčí s jinochem z rozpadlého zámku ven v osvoboze- 

 nou přírodu. 



Máme, my Čechové, tuto podobu báje zachovanou, ač již básni- 

 cky upravenou, v Kr. Rukopise: Zbyhoň vilný je t. onen zimní 

 čert, jenž děvu při sobě chová, děvu jarní; jinoch lovec dobývá se 

 tlukotem (hromem) a mlatem (bleskem) v noc (v temnotě právě jarní 

 bouřky) v hrad zimní Zbyhona, ničehož se mu nestaví v cestu, neb 

 již je svrchovaný čas, on ubije Zbyhona a pospí si s děvou, t. j. 

 slaví s ní jarní radovánky k úrodnosti vedoucí. Nepodložila-li by se 

 této básni báje jarní, nebylo by krůpěje jemné básnivosti a krásy 

 v ní, poněvadž děva, vilným Zbyhonem zpr zněna, by klesla v ná- 

 ruč jinochovi, co by básnickou jen ošklivost plodilo. Ale zimní Zby- 

 hoň ten ovšem jako každý zimní čert (jenž u Litvanů k tomu ještě 

 je aklatis, t. slepý) ten zajatou jen má děvu, nemoha jí ničím 

 ukřivditi. 



Místo této sleposti a ospalosti jeví se někdy zimní čert co 

 svázaný jako při sv. Prokopu bývá, nebo okovaný a to hojně 

 i trojími obručemi: obruče na jaře praskají jedna po druhé a „dei 

 Teufel ist los", ,,už je čert odvázán" volá lid: a čarodějnice, ježto 

 si na ledovitost čerta při pojímání vždy tak stěžují, navštěvují 

 jej opět na jaře, 1. máje, i když ještě teplo nepanuje a čert tudíž 

 nemůže býti ještě příliš vřelým. 



Na jaře pak promění se v zimě okovaný a ledovitý čert v kováře, 



