38 



jcdž ustavičně při ohni kuje, neb má vždy co dělati s hromy a 

 blesky. Již dávno je řecký Hen ha i štos a latinský Vulcan 

 uznán za takového boha, jenž u nás hojnými bájemi taktéž je co 

 čarodějný kovář naznačen. A jako Vulcan je chrom, známe i my 

 v příslovích kulhavé hromy a kulhavého čerta, jako Lužičané 

 dí, že prý „khromý" či kulhavý čert je nejhorší, jako Němec 

 praví: „der hinkend Bote kömmt nach." Není v bájích dosti jasno, 

 proč bůh blesku a hromu je raněn, hlavně na noze: praví se, žeť 

 je bůh boje, vojny a tudíž, jak on raní a ubije báby („starý ubijica", 

 „starý krevník"), taktéž že i on v spravedlivém boji je raněn, pro- 

 čež bud pokulhává, nebo aspoň jednu nohu nepravidelnou má. Jak 

 vypravuje jedna báje Slovenská, že povídáno bylo jedné nevěstě, „že 

 její freier místo nohy koňské má kopyto; neřekla sice nic, ale 

 pomyslila si: to musí být čert." Říkáme též: „kulhavé hromy," 

 jako říkáme: „aby tě hrom (Parom) ubil", neb při „hromo-bití" 

 prý padali právě hromové klíny (Donnersteine, Donnerkeile), koule, 

 pioruny, paromy. Konečně pozorovali staří, že po silné bouřce ob- 

 zvláštní elektrický sírkovitý puch, tak zvané ozon, je v povětří cí- 

 titi, pročež i pořekadlo povstalo: smrdí jako čert sirou a přísloví, 

 „když čert nic nevyvede aspoň zasmradí", t. j. i když při hojném 

 blýskání nehřímá, přece sírkovitost cítiti v povětří. 



Tak a podobně zní říkadla a p ís oví o čertu, z nichž viděti, 

 že co je nám nyní jméno nejsvrchovanějšího zla, původně nebylo nic 

 zlého, než jméno jen a obraz přírodních z jevů v. 



Jinak se to mělo, když křesťauství se rozšířilo po zemích slo- 

 vanských. 



Křesťanství totiž uvádělo ďábla a satana v smysl člověčen- 

 stva, jehož pohanstvo neznalo. Slovo hebrejské satan neutkvělo 

 v národě, ale řecké diaßolog, co má znamenati udavače utrhače, 

 vešlo v pořekadla a přísloví jako čert. Diabolos nebyl však již 

 jako čert žádným přírodním zjevem (aspoň za dob křesťanských) 

 než zlým duchem, který se soudruhy svými se byl protivil bohu, 

 nejhlubšímu zřídlu dobra, pročež byli všickni ďáblové shozeni z nebe 

 do obzvláštní propasti, peklo zvané, v kteréž však nepobyli uschováni, 

 jelikož vycházeli na svět, dílem aby vlezli uvnitř člověka — pose- 

 dlého — dílem aby lidi sváděli k zlému, t. j. k neplnění povin- 

 ností křesťanských. Proč bůh všemohoucí zprotivující se jemu 

 ďábly nezničil, jako zničil povodní neposlušné člověčenstvo a jen 



