39 



ďábla „svázal", není ovšem jasno lidskému rozumu. Podivné je 

 české přísloví: ďábel opice boží (Čel. s'r. 21, 26.); neb ďábel 

 ne opi čí se, než zprotivuje se bohu. 



Proti ďáblu, k zlému vždy ponoukajícímu, musila se opříti 

 lidská vůle, mělo-li způsobeno býti nějaké dobro, ale pro křehkost 

 lidsk ého pokolení musila se k tomu vyprositi i božská milost. Po- 

 jem zla a provinění stal se velmi složeným, ba někdy ne- 

 rozlučitelným, jelikož nebylo nikdy snadno, určovati úsečně, 

 jaký podíl má na nějakém hříchu ďábel, a jaký vůle lidská, 



V lidu obecném necítila se ovšem celá tato tíže pojmu zla 

 křesťanského, poněvadž lid křesťanský hlavní své svědomí míval 

 zevně u kněze při zpovědi. 



Podivno však, jak se církev prvotní měla k pohanským bohům. 

 Ona nevyhlásila jich totiž za pouhý omyl, mam a ničemnost, připouště- 

 jíc, že mají bohové pohanští jakousi působivost zázračnou či ne- 

 přirozenou, že však tato působivost neleží v nich samých, než 

 jen v ďáblu, který od počátku světa právě jimi sváděl lid. 



Tím způsobem stali se všickni bohové pohanští z křesťanského 

 stanoviska ďábly. Tak čteme ku př. ve Výboru II. 1. 8. „až v tom 

 zlý smysl máš, ež sie klanieš hluchým, němým ďáblóm ruku 

 učiněným t. sochám bohův." Tak se přiblížil ďábel pohanskému 

 čertu a to tak, že mohlo povstati přísloví : čert jako ďábel, oba 

 jsta černá. „To je čertem" == to jsou čáry, jež právě ďábel vy- 

 váděti směl. Vozbmi čorte dbjabola a oba ne nadobny. — Holič 

 lazebníka, čert ďábla škube. — Hrnec kára kotel, oba jsou černá. 

 Trefil čert na ďábla, říká se, když při hříšném předsevzetí neb 

 po činu hledáme pomocníka hříšníka. 



Byl-li však již jednou „ďábel jako čert", pak se oba i stří- 

 dali v příslovích, ku př. boje-sja jak čort ladonu (církevního kadidla). 

 Zde čert je položen místo ďábla, neb čert starý a pravý nebál se 

 kadidla křesťanského, byv přírodným úkonem a je v skutku pravdivé 

 přísloví ruské: Čortb ladanu ne bojiť sja. 



Taktéž je nepravé přísloví: na čerta kříž, na domového 

 (šotka) hůl ; neb čert pravý se kříže n ebojí, ovšem že ďábel kře- 

 sťanský: čert pravý míval totiž právě za své znamení kříž, t. j- 

 křižující se blesky; kterým znamením i pohané žebnávali. Viz po- 

 svátné znamení kříže na popelnicích, svaté znamení kladiva, 

 teslice, sekery. 



Jakmile filosofie přestala býti scholastickou, t. j. střeď 



