47 



vytrhávat a na vůz nakládat. Hbitě přiskočil sice čert, aby zachytl 

 zloděje a zavedl jej domů, než zloděj zbil čerta tak násilně, že sotva 

 na živu pobyl. Mrkve se pak odvezly. Ráno šli tesař a Perkún do- 

 hlížet, co se stalo. Viděliť, že mnoho opět ukradeno a vyplísnili čerta 

 zle. Óert však vymlouval se, že večer se mu stalo zle a když mdloby 

 byly přešly, že zdřímnul si a tu bezpochyby, že přišel zloděj krást. 

 Druhou noc musil hlídati Perkún, ale nevedlo se mu lépe než 

 čertu. Jakmile totiž zachytiti chtěl zloděje, zbil jej zloděj nelidský 

 a nemilosrdně a odjel s vozíkem svým plným mrkví. Ráno shledalo 

 se, že velká škoda opět byla způsobena, ale Perkún vymlouval se, 

 když jej tesař káral, že večer počaly ho zuby velmi boleti, to když 

 poněkud jen přestalo, že přišla na něj dřímota a při ní že ovšem 

 zloděj snadno kradl. Ani čert, ani Perkún neřekli však ničehož, že 

 byli velmi zbiti. 



Třetí noc bylo tesaři hlídati. Uměl však tesař i hráti, pročež 

 vzal si housle s sebou a posadiv se pod jedli počal hráti, ihned jak- 

 mile jen pocítil, že dřímota se naň žene; neboť pevně si byl před- 

 sevzal, neusnouti, stůj to co stůj, aby jen zloděje seznal a potrestal. 

 Byla již půlnoc, tu slyšel, jak zloděj rovnou cestou zajel do mrkví, 

 práskaje bičem svým, přičemž neustále zvolati opakoval: Pič, pač! 

 železný vozíku! drátěný bičíku! (Pýkšt, pókšt! geležiois ve- 

 zimatis, vělú botagátis"). Nejrůznější myšlénky projely mysl tesařovu, 

 ale tím úsilněji počal hráti. Zloděj jakmile ho hráti slyšel, zastavil 

 se u mrkví a utichnul: tesař však počal na houslích vrzati, jak jen 

 síly jeho stačily, domnívaje se, že tím šramotem zloděje zapudí. To 

 se ale nestalo. Neboť zlodějovi se zalíbila hudba ta tím způsobem? 

 že se přibližoval tesaři. A kdo to asi byl ? Byla to divoká, příšerná 

 Lauma (Ježibaba), která v tomtéž lese bydlela, nemohouc býti od 

 nikoho skrocena. Tatáž Lauma byla kradla mrkev, tatáž Lauma byla 

 zbila tak ukrutně i čerta i Perkúna. Přistoupilať konečně Lauma 

 k tesaři samému, přála mu dobrého večera, stavíc se velmi přívěti- 

 vou, neboť hudba jí velice lahodila. Poslouchala chvilku tiše, pak 

 pravila k tesaři : Aj ! bud tak dobrý a dovol, bych i já se pokusila. 

 Nedovedla však ničehož. Vzav jí za ruku, ukazoval jí tesař, jak se 

 toho má chopiti, avšak nešlo to přece, ač vší mocí usilovala o to, 

 by se to dokonale naučila. Budu velmi vděčná, pravila, jest-li že 

 nu naučíš, tak pěkně hráti. Toť je mi jen maličkosti, odvětil tesař, 

 znám, co tobě v hudbě vadí, odstraníš-li toho, ihned zahudeš. I při- 

 slíbila, že udělá ráda vše, čehož bude zapotřebí. Pohledl jen, pravil 

 tesař, na své prsty, jak jsou přetlusté, a patř tu na mé prsty : nutno 



