48 



tudíž, aby se ztenčily tvé prsty a ihned budeš housti. I k tomu při- 

 volila ráda. Tesař tedy odešel, aby si přinesl svou tesavou sekeru, 

 vyhledal v lese nejsilnější vývratek, prosekl jej, až povstal rozštěp 

 veliký, jehož mocným klínem ještě tak rozšířil, že mohla Lauma 

 prsty obou svých rukou ven vstrčiti. Jakmile se to ale stalo, vytáhl 

 tesař rychle zastrčený klín a ejhle! rozštěp se sevřev rozmačkal její 

 prsty tak silně, že i krev proudem se cedila, a Lauma pro bolest 

 hroznou náramně křičeti a prositi počala, že nepřijde více, by kradla 

 mrkví. Avšak tesař ponechal ji ještě hodnou dobu v té úzkosti, 

 přinesl si pak její bič drátěný a mrskal ji s ním nemilosrdně. Konečně 

 když byla krev již celá vyceděna a Lauma naskrz a naskrz promr- 

 skána, vrazil tesař opět mocně klín do rozštěpu a to tak, že mohla 

 Lauma prsty své vyndati. Tu zmizela jako vítr, zanechavši svůj že- 

 lezný vozík a drátěný bič. 



Ráno když přišli Čert a Perkún prohlížeti, shledali, že ani 

 jediná mrkev nebyla ukradena. Tu se vysmál tesař oboum, řka: Vy 

 jste mi udatní mužové! Děláte, jako byste byli přemocni, a ejhle! 

 stará bába vás tam přemohla, ba vám i notně vybila. Já však jsem 

 ji vyplatil, že zapomene na vždy krásti mrkve. Tu počali oba, báti 

 se před tesařem, ani viděli, jak je mocný. Měli ho prvé jen za ne- 

 patrného huběnce, když jej srovnávali k sobě, od toho času ale vážili 

 si jeho velmi. Zahrádku svou hlídati, nebylo jim více zapotřebí, neboť 

 Lauma nepřišla více." 



Výklad. Pověděli jsme již, že mrkev červená v báji litevské 

 je to, co jinde je jablko zlaté, neb ohnivé, červené, jako v řeckém 

 bájesloví se nalézá ráj a jablka zlatá Hesperid, život, plodnost, mládí, 

 krásu, to jest původně jarost dadoucí. Ležela v takovém ovoci 

 bohatost jarních bohů, bez nichž nebylo jim lze přemoci zimní moc 

 nosti. Bylyt to bezpochyby, jak praveno již výše, původně klíny 

 hromové, bleskové, zbraň jarních bohů, padající s bleskem a du- 

 šemi k zemi. Jarem teprva dle domnění pohanského počaly tito klí- 

 nové s hromobitím se jeviti, zima byla tichá a zmrzlá : jaro bouřilo 

 a nořilo, přivádělo totiž vláhu nebeskou. Ta se musila tudíž vydobýti 

 a jelikož to se zdálo díti jen jarní bouřkou s hromobitím, domnívalo 

 se, že podmínka jarního blahobytu je boj na život a smrt, boj 

 krvavý mezi jarným bohem a mocností zimní. Tato mocnost zimní 

 je v litevském báji právě Lauma, naše to Ježibaba, v níž podnes 

 Litvané mocně věří jako Piusové v Jagu-babu. Onať bydlí taktéž 

 co příšera v lese. t. j. na pošmurné zimní obloze, na kteréž si jarní 

 bohově již vystavili dům svůj a zahrádku naplněnou zbraní jarní. 



