51 



tehdáž Laumě, aniž ti dva o tom byli věděli, uschovaný v nejtma- 

 vějším lesu ; šel si tedy pro ten vozík a bičík, mysliv, s nimi když 

 přijede k domku, že budou míti dosti strachu. Posadil se tudíž do 

 vozíku a počal bičem práskati a ejhle vozík dorážel přímo k domku. 

 Volal při tom neustále, jak Lauma byla volávala: Pič, pač, železný 

 vozíku! drátěný bičíku! a tak to šlo ustavičně blíž a blíže k domku. 

 Ti dva ale v pokojíku slyšeli to a mysleli, že to nemůže nižádný jiný 

 býti, nežli Lauma sama, která jim tehdáž tak nemilosrdně byla vybila 

 Popadl je oba tedy tak neukrotitelný strach, že jim nebylo více lze, 

 pobyti ještě déle v pokojíku. Perkún utekl, vrhá za sebe a okolo 

 sebe oheň, opět oknem, a čert podělal se strachem do všech hrnků 

 na kamnech a když i sám sebe tak strašně byl podělal, vyletěl střechou 

 a vykýřem ven. Od tohoto okamžení neukázal se ani jeden ani 

 druhý více v domku. 



Tím způsobem dobral se tesař celého překrásného domku a 

 byl samojediným pánem v něm. 



Výklad. Upamatujeme-li se na boj tesaře s Laumou, tož upa- 

 matujeme se, že to byl boj jara se zimou a to boj vítězoslavný 

 Jaro zmocnilo se vší síly světové, zimou zadržené a bylo tudíž nutno, 

 ukázati se v plné jarní moci, aby jaro samo jediné panovalo, t. 

 aby konečně i bez vichru a hromu jarního panovalo teplé a klidné 

 povětří. Totě vyloží nám snaha tesařova, býti jediným pánem domku 

 nebeského, oblohy to jarní, jasné a tiché ; k čemu dle náhledu pohanů 

 patřilo však napřed úplné a zralé hromobití jarní. Pročež počal 

 předně čert vichrem, jenž protřásl celou budovu nebeskou a to tak, 

 že z ostatků mračen i blesky (Perkún) počaly vylétati a jarní hrom 

 z nebes byl slyšeti (tesař zpíval pobožné). Pak se ukazovala se- 

 hnaná všechna černá mračna, tmavá jako pytel ; bylo t. i vláhy jarní 

 nutno, pročež mračna mnohonásobným bleskem a hromobitím (Per- 

 kúnem) musila býti prorážena, tak aby se zdálo, že celý svět blýs- 

 káním shoří a hromobitím zajde. Avšak trvalo to jen krátký čas, 

 \ichr se utišil (čert uletěl), a jen hřímání jarní (zpěv pobožný) pobylo 

 dále. Toto hřímání zmocnilo se posléze úplné síly jarní přírody 

 co hromobití, nebo jak báje vypravuje: Železný vůz hromový 

 a blesky, jež byl bůh všehomíra, jediný to bůh země, úplně odňal, 

 ukázaly se v neobmezené své jarní moci, a to tak, že před nimi a 

 v nich i vichr osamotnělý a bleskot a hrom jim předcházející v nivec 

 byly obráceny a ukojeny, tak že i ozon jarní t. j. sírkovitý zápach, 

 byl pocítiti po zralé, vydatné bouřce na vyjasněné, modré obloze. Tu 

 vlastně je báje ukončena ukázavši nám přechod zimy v jaro a pře- 



4* 



