15 



Sedéní třídy filologicko-historické a filosofické dne 2. listopadu 1869. 



Přítomní pp. členové Hattala, Wocel a Čupr; co host 

 p. P. Z a b s k ý. 



P. dr. Čupr četl článek, obsahující „Jádro filosofie staroindické.* 

 Jest to úkaz velezajímavý, že pantheismus (všebožství), jenž jest 

 trestí novější filosofie, zvlášť německé, a ve své podstatě přístupným 

 pouze zasvěcencům této vědy, že pantheismus ten byl u starých Hin- 

 dův, už tisíc a snad i více let před Kristem, co základ filosofie a 

 zároveň náboženství národního, v ústech a myslech všeho lidu, celého 

 národu. 



Náboženství staroindické, zaujímajíc velkou čásť staré Asie, za- 

 kládalo se v jednotě, totiž v pouhosti jediné pravé bytosti 

 a jevilo se v praxi v ascesí, totiž v pokání a odumírání světu, v pes- 

 simismu. Touto povahou svou vytlačil pantheismus staroindický 

 na dumavé půdě asiatské zároveň s polytheismem diametrální 

 opak svůj, totiž monotheismus starožidovský, jenž se zakládá 

 v dualismu, klada vedle pravé bytosti světa ještě jinou pravou 

 bytosť, totiž bytosť boha osobného, a jenž se zakládá zároveň v opti- 

 mismu, vyhledávajícím svou praxí náboženskou volné požívání tohoto 

 a budoucího světa, bohatství a dlouhý věk. Odnož a jako odvržek 

 tohoto národního náboženství starožidovského jest Koran, nábožen- 

 ství Mohamedovo, jehož optimismus už všeliké slušné meze překonává, 

 přislibujíc věřícím v budoucím světě „zvlažené zahrady a pěkné paní". 



Z obou těchto základův, z pessimismu staroindického a opti- 

 mismu starožidovského povstalo genetickým jaksi způsobem k ř e- 

 sťanství, pouštějíc kořeny své rovněž tak do základu svého staro- 

 indického, jakož i do základu starožidovského, vznášejíc se důstojností 

 svou nad oběma. 



A proto jest věru záhodno, abychom zvlášť v nynější době vší- 

 mali si nejen těch základů starožidovských, které vůbec známy jsou, 

 nýbrž i těch základů staroindických, které méně známy jsou. Nábo- 

 ženství, jehož znak jest nástroj mučenický (kříž), jest zajisté v už- 

 ším metafysickém spojení s náboženstvím, jehož zásada jest pokání 

 a světu odumírání, nežli s náboženstvím, jehož zásada jest: 

 světa veselé užívání. Může se směle tvrditi, že některé z nejvzneše- 

 nějších a z nejdůstojnějších pravd náboženství křesťanského obsaženy 

 byly už v náboženství staroindickém, dlouho před Kristem. 



Až posud ovšem málo byly v přetřes brány filosofie a nábožen- 

 ství staroindické. Hlavní příčina toho byla, že jejich prameny nebyly 



