293 



opět žodei ; za to poskytují tito jiné příklady : přípona nom. pl. ženských 

 statných jmen — os zní v Telszewdkém okresu — as. Sluší podotknouti, 

 že toto původně dlouhé a jest etymologicky starší pruskolitevského 

 o, jakož vůbec žmudský hláskový materiál vyniká větší zachovalostí, 



Pruskolitevské kolečkované m, jež vzniklo z dlouhého u, zoí 

 oii\ jelikož Ü zní uo, jeví se býti pouhou metathesí žmudského ou a 

 proto mladším zvukem. Proces jest pravděpodobně tento: ü ou 

 uo (ii). A jelikož Ü viniklo někdy z o (a to opět z a) na př. usis 

 starobh. kichkj, obdržíme tuto řadu: asis, ösis (jež se též Nessel- 

 manem uvádí) msí5, ousis^ uosis, usis. ou se vyškytá v Telszewákém 

 okresu, u pokud víra západně od města Rossiejne, u Wydukle, tam 

 kde Staniewicz své písně sbíral (viz Schleicher, Litauisches Lesebuch 

 p. 20.), na př. aužulelis (doubek) místo obyčejného aužůlelis. 



Jest však ještě jedno ů vzniklé z un\ žmudské nářečí poskytuje 

 ještě starší etymologií žádané ww, přípona nom. pl. mase. určitých 

 přídavných jmen — ůsius zní — unsius. V některých žmudských kni- 

 hách jsem četl tvary akmun (kámen), rudun (podzim), szun (pes); 

 akmun vzniklo z akman (sanskr. agman) a zní v pruské litevčině 

 akmů'. Avšak v severní části Žoiuiii zní i toto záslovné ů jako ou: 

 akmou, mienou (ménů měsíc). 



Zvláštní známkou žmudského nářečí jest měnění a v temné u 

 před zubným n: mun (mně) pruskolit. man, duogus (nebe) pruskolit. 

 dangiis, runka (ruka) pruskolit. ranka. Ostatně již pruskolitevské 

 nářečí dalo hlásce a před n někdy přejíti v w, změnivši na př. prvotní 

 příponu acc. pl. mužských a-kmenů — ans v — uns a vysutím w, v 

 us; avšak ve žmudském nárečí dostihla tato změna svého vrcholu. 

 Někdy zní toto un jako on. Z toho, co jsme již pověděli, vysvětluje 

 se zároveň i okolnost, proč Zmudín vyslovuje ou anebo «í na místě 

 pruskolitevského q, jež jak písmo ukazuje, vzniklo z an, na př. runku 

 acc. sine. od runka na místě pruskolitevského rank^, žousis (husa) 

 místo pruskolit. žasis. Prvotné an se mohlo změniti v ww i(, aneb 

 v Mw, a podle příkladů jako akmou, ousis, v ou. 



Z ostatních známek chci se pouze dotknouti té, která poskytuje 

 ei místo 6, jež jak známo, vzniklo z ai. Žmudské nářečí tuto dvoj- 

 hlásku ovšem seslabenou ještě zachovalo: deivas (bůh) místo prusko- 

 litevského dévas, déiua (den) deüä; Dovkont, rodič Telszewský, 

 užívá ve svých četných spisech žmudských y t. j. ij: dijwas, dijna. 

 Pouhé i neb y místo e vyslovuje se v jižní části žmudské půdy, a 

 totiž v okolí města Wydukle, kde Staniewicz své písně sebral: szinas 

 (seno) místo szěnas. 



20* 



