294 



Baranowski obrátil mou pozornost k tvrdému vyslovování žmud- 

 ských souhlásek v těch případech, kde by dle pravidla pruskolitev- 

 ského mělo následovati po souhlásce změkčující i: búsiu (budu), duriii 

 (píchám), griáuju (bořím se) zní busu, důru, graunu. 



Co se souhlásek týče, jest již odjinud známo, že žmudské nářečí 

 se liší od ostatních tím, že poskytuje prvotné tj a dj místo změkčených 

 C3 a dš. Již s předu však musím podotknouti, že rozdíl ten není tak 

 ostrý, tak přesný, jak se obyčejné za to má. Máť i žmadština svoje 

 es 8. dš & naopak má obyčejná litevčina leckteré í a tZ, na místě 

 něhož bychom dle pravidla očekávali C0 a dě^ na př. v 2. os. sing, 

 praet. bandeí (zkoušel jsi), rédeí (strojil jsi se), od kmenů bandi rédi 

 (bandýti, rédýti) příponou ai: bandi + ai přešlo v bandjai, přehláskou 

 v bandjei a mělo se podle nom. pl. žódžei (slovo, od kmene žódi — 

 z žodiai) změniti v bandžei. To však se nestalo; vysulo se jedno- 

 duše j, čímž vzniklo bandei. Schleicher nazývá tuto protivu tvarů 

 bandeí a žódžei nedůsledností jazyka, aniž by udal příčiny; možná, 

 že se nechtěl ve své gramatice, mající pouze praktický účel, o té 

 věci rozepisovati, aneb ji skutečně měl za nedůslednost. Běží tu 

 o pouhý produkt mluvidel lidských, o proces fonetický, mechanický, 

 k němuž se výraz nedůslednosti nehodí. Rozumí se samo sebou, že 

 v té zdánlivé nedůslednosti může vězeti opět jen jakási mechanická 

 příčina, která z týchže skupenin a spřežek hláskových dala vznik- 

 nouti zcela rozličným útvarům. Dotyčné tvary, nyní takřka bez pří- 

 činy rozdílné, žódžei a rédei vznikly přece jen v rozličných poměrech. 

 Žmudské nářečí si počíná důsledně, máť i rédei i žodei, a v nej- 

 starším katechismu litcvském z r, 1547, psaném v tomto nářečí, 

 stojí žádej (fchadei). Zkrátka řečeno, jako jest žmudské nářečí vůbec 

 co do zvukoslovných stránek starším, tak jest i žm. žodei starší než 

 pruskolitevské spisovní žódžei a uvnitř tohoto nářečí opět rédei 

 starším tvarem než žódžei. Když se prajazyk litevský roztříštil, ne- 

 bylo v něm možná ani C0 ani dě^ aneb na nejvýše při jistých slovích, 

 o nichž se hned zmíním, slabé k tomu počátky. Když se pravím horní 

 a dolní nářečí rozešla, byly v obou větvích tvary žodjei a rédjei, 

 avšak zároveň již tehda panoval ve svých počátcích — pouhých sla- 

 bých počátcích — zákon, jimž se j po í a íZ vysouvalo. Co učinilo 

 nářečí žmudské v čase svého samostatného živoření, vyvinování? Ono 

 dotčenému zákonu dalo skutečně proniknouti, tím vzniklo i rédei a 

 žodei. A pruskolitevské nářečí? V tomto sice v některých tvarech 

 se také j vysulo, avšak poněvadž každý zvukoslovný zákon právě 

 vzniklý neměří doíýčné tvary jakoby rázem, nýbrž pozvolna působí, 



