88 



neměl plastického a zevrubného názoru o bydle poustevníkově, přec 

 v průběhu 23 veršu názory tak značně si byl změti. 



My béřeme jatka ve smyslu jeskyně, doupě, brloh, 

 díra a p. 



Podporou toho náhledu jsou nám slovář Klena Rozkochaného, 

 Nomenclator latino-bohemicus a rukopis toho slovníku, jejž Jungm. 

 v literatuře pod III. 9, á) uvádí, které jsouce sepsány v polovici 

 14. století, latinské ca věrna, jež Mat. Verb. překládá českým diera, 

 vykládají naším jatka (Hanka sbír. nejdávn. slovn. str. 56, a 171 — 

 viz Čel. Dodatky, jenž zná i formu jata); slova toho, jež původem 

 svým temným*) jistě padá do doby všeslovanské, neřkuli do indo- 

 evropské, nemohli tito slovníkáři utvořit, nýbrž patrně z obyčejného 

 užívání vzíti, a proto doličují, že ve 14. věku, při jehož počátku asi 

 štokholmská ona legenda byla složena, toho slova ve smyslu ca věrna 

 všeobecně se užívalo, ovšem vedle významu macellum v Bohem, 

 major (Hanka tam. str. 48). 



Výklad náš nepříčí se oněm ostatním dvěma místům, na kterých 

 rovněž ono obydlí poustevníkovo sluje jatka, a sice v. 929. 



Pástenník ujem za ruku 



i vede ji do svěj jatky; 

 a v. 941. 



vzemši mile otpuščenie 



ot něho z jatky vynide. 

 Aniž odporen jest tomu výkladu v. 642., kde bydlo poustevníkovo 

 zove se brh, kterýmž slovem označuje se bídný byt vůbec, ať to 

 v chatrči, ať kdekoliv jinde. Naopak slovo trh (v. 641. i d o s i e ž e 

 v skrytém trhu) co trhlina, puklina, rozsedlina snázeji 

 lze sjednat s představou jeskyně než chýše ; tím snáze i „skrytý 

 trh". — Konečně chceme-li i tu okolnost v potaz bráti, že pou- 

 stevník jen jedenkráte, totiž aby Kateřinu pokřtil, své hosti královské 

 do své „jatky" vede, jinak však vždy ven k nim z bydla svého 

 Ystříc vychází, i to lépe jest motivováno o jeskyni než o chýši. 



Naším výkladem slova jatka dochází i vysvětlení ono de- 

 monstrativum tú (v spojení před tú jatkú); slovem tú zajisté po- 

 ukazuje se tu jako řeckým členem individualisujícím k předmětu již 

 výše jmenovanému, tak že smysl jest: když stály před tou výše 



*) Zdá se nám, že by jata (jatka) a jáma jednoho mohly původu být, 

 a že j a t a původně znamenalo sluje, doupě a p., a později že přene- 

 ieno na nuzný byt právě jako slovo díra. 



