89 



jmenovanou (v. 405.) jeskyní onoho poustevníka; dle Er- 

 benova výkladu nelze onomu tú rozumět. 



2. Slovo škola zde poprvé a jedině v celé naší literatuře se vy- 

 škytá; Erben veden snad slovenskou šloženiaou aukol = kůlna 

 (viz Bernolákův slovník a Jungmanuův) má škola za složeninu od- 

 vozenou z předložky v z a slovesa koliti, a bére je ve významu 

 kůlna, stavení. Se strany zvuko- a tvaroslovné nelze ničeho proti 

 tomu výkladu namítat, leda že by, soudě po většino analogií, tvar 

 ten zníti měl škola. Než z jiných ohledů výklad ten státi nemůže; 

 již spojení bydla stavení jest tvrdé, nucené, a nesnadno říci, do 

 které syntaktické kategorie genitivů tento genitiv přísluší; nejvíce 

 (podobá se ten genitiv ku genitivů určovacímu či determiuativnímu 

 viz Kosiny Grammat. jaz. lat. 5., 452); ale ovšem podobá se 

 jen, a kdyby jím byl, bylo by to rčení nucené, nepřirozené, poněvadž 

 různění pojmu bydlo od stavení na tomto místě a v básni jest 

 hledané a nenázorné. — Než kdybychom ani při tom se nepozastavili, 

 jest věta kdež bieše bydla škola s Erbenovým výkladem slov 

 jatka a škola proti předchozí větě před tú jatkú stáchu jen 

 matná tautologie, afsi ono relativum kdež či podřadoě či souřadně 

 (Kosin. Gram. 5, 733 — 741) závisí na větě když — stáchu, aneb 

 na hlavní větě králová zavolá; ve všech třech případech jest 

 myšlenka bez postupu, bez determinace, a přec čtouce to místo nutně 

 očekáváme a cítíme, že slovem škola blížeji se určí místo, kde 

 stály, či kde volala. — Zdá se, že i Šembera výklad Erbenův ne- 

 schvaluje, ano ještě v posledním vydání své literatury (str. 105.) toto 

 slovo mezi zcela neznámými uvádí. 



My pokládáme sTíola za neznámou dosud obměnu 

 běžnějších tvarů shula, šJcula, šhouJa, jichž jsou diminutiva 

 skulina, šJciilinJca atd. — Zvukosloví této konjektuře nebrání ; v staré 

 češtině zajisté střídalo se o s w (Šafařík Počat, staro č. mluv. 

 str. 21. Hattala Zvukosl. str. 50.), jako rozom a rozum, mosí 

 a musí (naše legenda v. 3382, a Štít. vyd. Erben str. 278., 9.) 

 atd ; střídání to trvá až do nové češtiny, na př. (mimo příklady Hat- 

 talovy v Zvukosl. str. 50.) tolik a tulik, kolík a kulík, ko- 

 líček a kuliček, kolna a kůlna (kteréž slovo v obecné mluvě 

 krátce se vyslovuje jako chvujka srov. chvojka); tolikéž i v ná- 

 řečích a podřečích jazyka českoslovanského bují toto střídání (viz 

 Šemb. Dialekt, str. 21., 30., 39., 43., 44., 45., 47., 48., 52., 56., 58. 

 řloni a lunij 60. (obrus a ubrus), 71., 78. (on a un, nos a 

 nu 8); ano v hanáckém různořečí říká se kola (str. 48.) vedle našich 



