90 



kule a koule, a tvar ten hanácký stojí k tvarům spisovným asi 

 v takém poměru jako naše škola k tvarům skula a skoula, tak 

 že lze položit úměru : 



Kule: kola: koule =: skula: škola: skoule. Za příklad 

 střídání w, o a ou stůj zde: Šťuchati, štochati a šťouchati. 

 Tvar škola zná sice již stará bulharština co obměnu za skala (Mi- 

 klos. Lexic), oboje ve významu lapis či saxum; avšak kdežto 

 v staré bulharštině střídání (Miklos. Vergl. Gramm. L, 12.) a sesla- 

 bování (Geitler, starobul. fonolog. str. 2.) o v a jest zcela pravidelné 

 a běžné, nezná historická čeština tohoto střídání; neboť střídání 

 profixů pa a po, pro a pra (Hattal. Zvukosl. str. 35. násl.) spadá 

 do dob předhistorických, v ostatních pak toho příkladech Hattalou uve- 

 dených stojí slova česká proti jinoslovanským neb cizím, tak že 

 z ohledů zvukoslovných neodvažujem se toto naše škola stotožnit 

 se skála, jak to učinil Matzenauer Cizí slova str. 306., čemuž 

 ostatně i smysl našeho místa brání. *) 



Jakou však představu máme s tímto škola, skula na našem 

 místě spojit? — My se domýšlíme, že škola zde znamená vchod 



*) Skála vede přes kmen skal (skar Leo Meyer Vergl. Gramm I. 354) 

 k indoevropskému kořeni ska (cmf Curt. Grundz. str. 61) krájeti, ští- 

 pati, hloubili, jenž v množství jiných kmenů jako skal, skul (skyl), 

 skil, schad, sked, skand, skid atd. se byl rozrůznil, s významy více 

 méně sobě příbuznými. Jsou tedy vlastně skála i skula jednoho původu; 

 ba uvážíme-li dále, že starobulh. skala a škola jsou dva tvary s jediným 

 významem, že polské skala znamená i saxum i rima (Linde Lexic.) 

 že v litev. skyla = rima jest y pravidelnou seslabeninou původního a 

 (Schleich. Lith, Gramm. 35 a Compend. 139. 160. 161.), že rus. ment, rima 

 spíše vede k původnímu a, lze se domýšlet, že snafl i české škola, 

 skala, ač od různých kmenů odvozeny jsouce, přec původně na vzájem 

 si byly jen zvukoslovnými obměnami s tímže významem (jakož dosud při 

 písčitá skála rr: fodina arenaria, obě představy i skály i sluje 

 v sebe splývají) ; a teprve známým zákonem rozrůzňování (DifFerenzirang) 

 že rozdělily se o významy saxum i rima. 



Ostatně zná čeština mimo škola jinou ještě odvozeninu s o od téhož 

 kmene, t. j. s k o 1 e k = rozštípané dříví (viz též Šemb. Dialekt, str. 29), 

 proto by mohlo i domažlické kálat (zaštípat) pařezy (Šemb. 18) a krko- 

 nošské dříví se na louč kele (r= štípá^ ku kmeni skal patřit, tím 

 činem, že původní s ztratily, jako dialekt, třech a za střecha, hanácké 

 tín za stín (Šemb. 48) a všeslovanské tělo za stélo (Mikl. Lex.) ; s česk 

 skolek srovn. ruské ckojokt., cKoaoTt a odvozeniny, starosrb. CKOJiBKa těsta 

 (Danič. Rječnik) ; možná že i k témuž kmeni patří srbské niKOJiKa concha 

 Pochází-li, jak se Leo Mayer (354) domýšlí, scelus a Schuld od kmene 

 skar, tož sem patří i litev. škola (die Schuld Ne^selm. Lexic.) 



