79 



dieči za lokál statného jména ďieč; dieČ ale máme za ne- 

 známou dosud vedlejší formu statného jména děk, dík, 

 deka, dika. — Že tato vedlejší iovma. souhlasí s zvukoslovím našeho 

 jazyka, není potřebí dokazovat, poněvadž ji čeština již v jiném slově 

 zná, totiž v slově b e z d ě č , s kterýmž i jiné obdoby má společné ; 

 jako zajisté vedle bezděk a bezděky užíváno bezděč a bez- 

 děcí, tak vedle vděk i vdieči; jako od bezděč odvozem jsou 

 bezděčiti (přibězdečiti Výb. L, 295, 5) bezděčný, -čně, 

 -čnost, tak od vdieči slova vděčiti, vděčný, -čně, -nosť. 



I smysl čtyř našich míst tento výklad snáší. 



a) Ve v. 2585 vzemše otpuščenie v dieči znamená po 

 našem náhledu tolik co vlídně, laskavě, mile. Míváť zajisté 

 spojenina vzíti otpuščenie často u sebe adverbium a adjectivum, 

 kterým se tento děj determinuje, na př. Letop. Trojan. 3, 4 vzem 

 ot krále počestné otpuštěnie; v naší legendě v. 940 ;,vzemši mile 

 otpuščenie", a jest zřejmo, že toto mile jest synonymum onoho 

 vdieči. Žes kmenem dieč spojoval se pojem vlídnosti, vidět ze 

 slova bezděctví, bezděčně, jež na místech, kde stojí, znamenají 

 nevlídnost, na př. Tkadl. 1, 41. „Člověka sobě volného a zape- 

 klitého v hnévu mnoho spíše dobrotu a tichá řečí, nežli bez- 

 děctvím a skřekem navedeš" ; Pr. Pr. rkp. 100 (Jungin. lex.) ^nemi 

 připuzen býti bezděčně, ale dobrými slovy." Kladnou formou 

 nelze mi v češtině na ten čas tohoto významu doložiti, leda že by 

 sem patřilo vděčuěji odpoví Kartig. (Jungm. lex.), o čemž však 

 neznaje souvislosti, nemohu na jisto soudit; blíží se však tomu vý- 

 znamu místa v naší legendě v. 1771 „pověz vděčně, budiž tak 

 laskavá; 2062 poslyštež mně jistě vděk; 1973 tak nám jeho příštie 

 vděčné Všem navrátilo spasenie." Polština zná i při kladném tvarii 

 tento význam; viz Linde lex. wdzieczne síowo, které tam tlu- 

 močí se slovy ein gutes, liebreiches Wort — dobré, la- 

 godne, laskawe. 



Blízký tohoto významu jest význam 



bj ve v. 1504: „Sem slýchal mnohé chytrosti Před sebú mluviece 

 v dieči." Gramatický rozbor místa toho jest: Mluviece jest accus, 

 plurál, (v staré češtině vůbec běžný) závislý na slýchal, chytrosti 

 zase závisí na mluviece; v dieči pak jest příslovečné určení pře- 

 chodníku mluviece. — V dieči zde znamená pěkně, krásně, 

 tak že se to líbí, obratně, uměle. Blízké obdoby významu toho 

 podává Jungmann (Icxic) pod slovem vděčný, př. vděčným 

 býti — líbiti se (dle slovníku Veleslav.), „libé spoluznění hlasů 



