od druhé z ničeho stvořena čili zplozena jest, opírajíc se hlavně 

 o víru, úplně propadá před soudem zdravé logiky. 



Však právě onen přechod z jedinosti pravé bytosti k rozmani- 

 tosti světové vede úskalím, o něžto rozumy své brousily od jakživa 

 nejbystřejší hlavy člověčenstva, kolem něhož meškali v nejpěknějším 

 vědeckém rozkvětu svém nejzvedenější národové světa. Veškerá filo- 

 sofie staroindická, všeliké rozbory náboženské starých a nových vě- 

 kův, nejhlubší a nejvznešenější myšlénky Platona a Aristotela, Xeno- 

 phona a Empedokla, Stoikův a Novoplatonikův alexandrinských, ve- 

 škerá filosofie novověká meškají vůkol tohoto úskalí. To, čehož jiní 

 pouhým myšlením, jiní mystickým uchvácením chtěli a posud chtějí 

 se tuto dodělati, to bylo, jest a bude vždy hlavní úlohou filosofie. 



V novější době získal sobě veliký myslitel Kant nesmrtelných 

 zásluh o vědu ne snad tím, že by byl mohutným duchem svým ono 

 úskalí úplně zporážel, vyrovnal a tak schůdnou cestu myšlení lid- 

 skému připravil, nýbrž pouze tím, že to úskalí pochodní důmyslu 

 svého teprv patřičně osvítil a tak vědu filosofii na nesnadnou schůzi 

 tu určitě upozornil. Vycházeje ze základů už od Kartesia (Des Car- 

 tesa) a od Spinozy ražených, výhradně subjektivních, totiž z pou- 

 hého vědomí o sobě, odkryl a nezvratně dokázal, že čas a pro- 

 stor nenáležejí co podstatné vlastnosti k pravé bytosti, nýbrž že 

 jsou pouhé „formy smyslného chápání," které my sami sobě tvoříme 

 a do věcí vnějších myslí svou vnášíme, kteréžto však na věcech sa- 

 mých nelpí. (Kant mohl k těmto dvěma formám přidati třetí, totiž 

 příčinnosť, jak nejnověji ostře a dobře dokázal Schopenhauer.) 

 Poněvadž ale všeliké věci, celou rozmanitost světovou, kterou smysly 

 chápeme, v čase, prostoře (a v její vzájemné pří činnosti) 

 chápeme, poněvadž vlastně jenom vyplněného prostoru v jeho 

 časové příčinnosti a posloupnosti sobě vědomi stáváme, 

 proto chápeme výhradně jen plody a „formy" svých vlastních smyslů, 

 nikoliv však věci, jaké v skutku jsou. Proto nejsou věci, které 

 smysly chápeme, pravou bytostí, nýbrž jsou to pouhé poměry 

 a formy našeho vlastního chápání, objektivní klam. Pravou bytosť 

 nelze jest pouhými smysly pochopiti, poněvadž k ní nepřináleží ani 

 čas ani prosto r (ani příčinnosť), a pouze tyto formy možná 

 smysly chápati a jiného nic. Tuto pravou bytosť nazval Kant dosti 

 naivně „das Ding an sich," zavřel ji do svého „intelligibilního" (roz- 

 umového) prostoru a času, a vyklenul na této smělé velkolepé my- 

 šlénce budovu své metafysiky. 



Nástupci Kantovi, Fichte, Schelling a Hegel nebyli ale 



