jeho přirozenosti vysleduje, že vše takto chápe. Z toho následuje, 

 že Spinoza svobodu nikoliv za libovolné rozhodnutí se, nýbrž za 

 volnou nutnost považuje. „Pomysleme sobě, praví, že by kámen, když 

 padá, myslil a vědomým byl, že co možná se snaží, aby v padání 

 pokračoval. Takovýto kámen bude zajisté mysliti, poněvadž by pouze 

 své snahy si vědomým byl, a nikterak lhostejným, že jest co nejsvo- 

 bodnější, a že žádnou jinou příčinou v pohybu netrvá, než že chce. 

 A to jest právě ta lidská svoboda, kterou že všichni mají, se vy- 

 chloubají, a kterážto pouze v tom záleží, že lidé sobě vědomi jsou 

 chtíčů svých a příčin, kterými se ustanovují, neznají. Tak nemluvně 

 myslí, že volně se shání po mléce, rozzlobený chlapec že pomstu 

 chce a bojácný útěk. Opilý konečně myslí, že z volného mysli rozhod- 

 nutí mluví to, o čemž, aby byl pomlčel, chce, když vystřízliví. Tak 

 šílený aneb člověk mluvka a mnozí jiní toho druhu za to mají, že 

 dle volného rozhodnutí mysli své jednají a nemyslí, že uchváceni 

 jsou chtíčem. A poněvadž předsudek ten všem lidem přirozen jest, 

 proto nesnadno se ho sprošťují." (Sp. II. str. 324.) Takto jsou chtíče 

 a vůle vše, ony jsou člověk sám a jeho celá moc ; ustanovují se však 

 pohnutkami a příčinami vnějšími, které celý člověka obklopující svět 

 nutně mu podává a \tírá. 



Náhled tento jest čistě staroindický, íilosofie staroiadická jím 

 jako prosáklá jest. Jest to nutnost přírody, fátum, jehož zvlášť- 

 ním výrazem byla Maja. 



Ještě větší styčnosť filosofie staroindické s filosofií Spinozovou 

 objeví se nám, když přihlédneme k náhledům obou dvou filosofií 

 o poměru člověka k bohu. Spinozovi jest boha poznávati tolik, jako 

 jej milovati, „a čím více boha poznáváme, tím více ho pro něho 

 sama milujeme. Čím více a zevrubněji však věci světské poznáváme, 

 tím více boha poznáváme." I tyto věty docela ve smyslu staroin- 

 dickém jsou pojaté. „Tato nauka, praví Spinoza, učí, že pouhým vnuk- 

 nutím boha jednáme, že jsme účastni přirozenosti božské, a to tím 

 více, čím dokonalejší skutky konáme, čím více a více boha chápeme. 

 Tato nauka niimo to, že mír v duši naši vůbec skytá, také to do 

 sebe má, že nás učí, v čem vlastně naše svrchovaná blaženost zá- 

 leží, totiž v pouhém boha poznání, jímž vedeni býváme, ke skutkům 

 pouze takovým, ku kterým láska a oddanost nabádá. Odtud jasně 

 pochopujeme, jak dalece ti od pravé hodnoty ctnosti se vzdalují, 

 kteří za svou ctnost a své výborné skutky, jako za největší otroctví, 

 nej"ětšími odměnami od boha chtí býti ozdobeni, jako by ctnost 



