10 



a služba boží sama sebou nebyla blaženosť a svrchovaná volnosť." 

 (I. p. 268.) 



Hlavně směřuje filosofie staroindická, co se týče praxe životní, 

 k tomu, aby se člověk zříkal všech půvabů světských, aby žádosti, 

 chtíče a náruživosti své krotil, aby se cvičil v askesí. Slyšme, co o 

 směru tom Spinoza tvrdí: (I. p. 393.) „Každý má moc v sobě, 

 aby sám sebe a své chtíče, ač ne svrchovaně, přece z části alespoň 

 jasně a zřetelně pochopil, a v důslednosti aby učinil to, by jimi 

 méně trpěl. K tomu se má hlavně přihlížeti, abychom každou vášeň 

 jasně a zřetelně poznali, a tak aby mysl z té vášně vystoupila 

 a k přemýšlení se ustanovila o tom, co jasně a zřetelně pochopiti 

 a v čemž úplně může odpočinouti; a to sice tak dalece, aby sán 

 chtíč od myšlénky o vnější příčině se oddělil a k pravdivým pomy- 

 slům se přidružil. Tím se stává, že nejen přílišná láska, nenávisť atd. 

 se ruší, nýbrž že i chtíče a žádosti, které z takovýchto vášní po- 

 vstávají, k výstřednostem nedospívají. A vždycky se má ostře pozo- 

 rovati to, že jest to jeden a tentýž chtíč (pud), jímž člověk koná 

 a zároveň trpí." (í. str. 272.) 



Tedy poznáním, věděním, vědou tříbí, čistí i konejší se vášně. 

 Hřích povstává jen z nevědomosti ; kdyby všude pravé vědění pano- 

 valo, nebylo by hříchu. Tyto veskrz staroindické náhledy zastává 

 i filosofie Spinozova. Mysl naše, praví Sp. (I. p. 258), pokud pravdu 

 chápe, jest částí neskonalé mysli božské, a proto nutno jest, že 

 jasné a zřetelné idey mysli naší pravdivé jsou, tak jako idey bož- 

 ské. Klam, faleš a hřích (tvrdí dále Sp. na str. I. 264) záležejí ve 

 zbavení a nedostatku, jenž v sobě zahrnují idey zmatené a kusé. 



Celá etika staroindická opírá se o to, co dobro jest. Dobro 

 záleželo však Hindům v poznání pravdy a poměrův lidských k ve- 

 škerenstvu. Věda nás spasí, jí staneme se „formou pravdy" — Brá- 

 mem. Poslyšme, kterak o základní této staroindické myšlénce Spi- 

 noza ze svého stanoviska hovoří. „Snahou (praví I. 375), která z roz- 

 umu pochází, chceme dobro a varujeme se zla. Poznání zla jest po- 

 znání nesrovnalé, neúplné. Z toho následuje, kdyby mysl lidská 

 pouze srovnalé a jasné idey v sobě chovala, že by ani ponětí o zlu 

 nemohla si utvořiti (tím méně zlo páchati.) A konečně (I p. 382) celá 

 naše blaženosť není nic jiného, nežli utišení a odpočinutí (po- 

 klid) ducha pocházející z patrného poznávání boha." Svrchované dobro 

 záleží tedy dle Spinozy v poznávání pravdy, a poněvadž bůh sám je- 

 diná pravda (forma pravdy) jest, tedy v poznávání boha, a poněvadž 

 vše co v pravdě jest, bůh jest, tedy v poznávání poměru mysli naší 



