11 



k veškerenstvu. Tak i filosofie staroindická všude dokazuje poznání 

 Brámu a tudíž poznání sebe sama a všehomíra že jest nejvyšší 

 blaho, cíl a konec všeho filosofování, duší všelikého náboženství, a že 

 všeliké obřady náboženské hlavně k tomu směřují, aby člověk p o- 

 znal sebe co Brám. 



Však nejen v této hlavní zásadě o tom totiž, co dobro jest, 

 srovnává se úplně filosofie Spinozova s filosofií staroindickou, anobrž 

 poněkud i s tou zvláštní modifikací této filosofie, kteroužto brami- 

 nové ukrývali lidu obecnému, totiž s totožností dobra a zla. 

 Rozumuje zajisté Spinoza takto: „Skutek jedenkaždý (I. p. 372) jen 

 potud jmenuje se zlým, pokud z nenávisti aneb jiné zlé vášně po- 

 vstal. Však nižádný skutek sám v sobě považovaný nemůže býti 

 dobrý neb zlý, nýbrž jeden a tentýž skutek jest brzy dobrý brzy 

 zlý. Proto rozumem můžeme poznati skutek, jenž zlý jest, aneb 

 který z nějaké zlé vášně povstává. Z toho vysvitá, že všeliký chtíč, 

 jenž z vášně vzniká, totiž z trpění, žádného by neměl vlivu, kdyby 

 člověk rozumem byl veden. Z toho také vidno, že chtíč neb žádost 

 pocházející z vášně, totiž z trpění, slepými se nazývají." Proto 

 také nemůže Spinoza (II. p. 222) připustiti, že by hřích a zlo byly 

 něco positivního, tím pak méně že by se děly proti vůli božské. 

 Ano my jen nevlastně a dle lidského spůsobu mluvení říkáme, že 

 proti bohu hřešíme, jako když se řekne, že člověk boha uráží. 



Smysl toho jest ten, kdo pravé poznání, kdo celou orga- 

 nisací takovéhoto poznání, totiž v ě d u v sobě chová, ten že zlo pá- 

 chati, ani hřešiti nemůže ; jenom ten, kdo poměru mysli naší k veške- 

 renstvu jasně nepochopil, koho „věda" (ve smyslu filosofie staroin- 

 dické) „opouští," páše zlo, hřeší, poněvadž se vésti dává náruži- 

 vosťmi nejasně poznanými, slepými. Proto jest ze stanoviska Spino- 

 zova dobro a zlo poměr velmi relativní, nenáležející k podstatě věcí, 

 jest to poměr v celku nutný a proto také lhostejný, a sice právě 

 tak Ihost ejný, jako že některý kámen leží tu a jiný tam, že ně- 

 jaká řeka teče tudy a nějaká jinde. 



Avšak filosofie staroindická ve své neoblomné důslednosti pan- 

 theistický náhled tento ještě dále provedla. Jí jest rozdíl mezi dobrem 

 a zlem ne snad pouze jen nahodilým a lhostejným, nýbrž i zcela 

 nemožným, pouhým přízrakem a klamem smyslným, mohoucím 

 vznikati jenom tu, kde půda pravou vědou není posud dostatečně 

 vytříbena a vzdělána. K tomuto náhledu chová filosofie staroindická 

 doklad mohutný v pantheistické soustavě své, jednotu totiž vůle 

 jediné možné pravé bytosti, Brámu. Kdyby byl rozdíl mezi dobrem 



L.ofC. 



