12 



a zlem, musila by býti vůle rozličná, nikoliv všik jediná, aby se 

 proti sobě mohla stavěti. Vůle však rozličná není, nebo není nositel 

 této vůle bytosť rozličná, nýbrž jediná; jestli přece rozdílu mezi 

 dobrem a zlem, jest to tudíž pouhý mam smyslný, který věda musí 

 překonati a zničiti. Když pak jej přemůže a zničí, tu se jí objeví 

 zákonnosť jiného světa, kterouž až posud jen bystřejší duchové tuší, 

 kteráž však jest nezbytnou nutností a účelem veškerenstva. 



Determinismus, jenž celou soustavou Spinozovou vládne, tvoří 

 taktéž značnou obdobu mezi ní a íilosofií staroindickou Starým 

 Hindům byl veškerý svět živý, vyvinující se, jediný to bůh. Toto 

 vyvinování jest jeho vůle jevící se smyslům našim tak, jak právě 

 celý svět jest. Toto vyvinování podléhá však určitým nezvratným 

 zákonům, kteréžto, pokud je smysly chápeme, zákony přírodními na- 

 zýváme. Zákonové ti jsou poměry nutné, o jakési svobodě neb 

 volnosti v tom smyslu, jako by to, co se děje, býti nemusilo, aneb 

 jinak býti mohlo, na tomto pouze smyslném (světovém) stanovisku 

 ani řeč býti nemůže. Jinak se nám, jak už podotčeno, ovšem věc 

 vyjeví, když tyto zákony přírodní, tento přelud smyslný zakládající 

 se v pouhé příčinosti myslí svou (jako saniasi svým mašghouli), 

 když zároveň všeliké jednotnictví a sobectví překonáme a zni- 

 číme. Tu se nám objeví noví zákonové, vznešenější nežli jsou zá- 

 kony přírody, kterýmiž se tyto úplně zvracují ; jsou to zákonové pravé 

 bytosti Brámu, zákonové, jenž v sobě zahrnují nejvyšší volnost, nej • 

 úplnější svobodu, volnosť a svobodu, jejíž formou jest právě Brám. 



V tom směru, ač ne takto ostře, filosofuje též Spinoza, zvlášť 

 ve svém tractatus theologico-politici (n. p. III. p. 94): 

 „Ukážu, že uzavření a přikázání boží, a důsledně celá prozřetelnosť 

 božská, nic opravdu není, než pořádek přírody, to jest, kdykoliv 

 písma svatá praví, že to neb ono bohem aneb vůlí božskou se stalo, 

 nelze tím opravdu nic mysliti jiného, než že se to stalo podlé zá- 

 konů a pořádku přírody, nikoliv však, jak lid obecný myslí, že by 

 příroda tak dlouho v činnosti své byla ustála, aneb že by její řád 

 na čas byl přerušen." My nemůžeme věděti, praví Sp. na jiném místě 

 (odvolávaje se na Kartesia) (II. p. 244), kterak naše svoboda a vše, 

 co s ní souvisí, se srovnává s božskou prozřetelaostí a svobodou, 

 poněvadž nemůžeme pochopiti, kterak bůh věci stvořil a kterak je 

 zachovává. „Poněvadž bůh (II. p. 227) nejen věci, nýbrž i jejich po- 

 hyb i jejich spůsoby (modos) ve svém stavu zachovává, to jest, 

 jim napamáhá, zdali z toho nenásleduje, aneb že není žádné zlo, 

 aneb že bůh sám toto zlo vykonává." Tak namítá jistý dopisovatel 



