14 



snadný přechod sjedinosti k mnohosti, kterýžto lze nazvati 

 filosofickým „salto mortale," obklopil k tomu účeli substanci svou 

 s nesčíslnými „mody a attributy" svými a přiklopiv ji zvlášC dvěma 

 attributy, totiž „rozsáhlostí" a „myšlením" pantheistickou soustavou 

 svou takto otupil a ji poněkud do odporů, jak svrchu dotčeno, uvedl. 

 Aby odlika ta jasněji vysvitla, přihlédněme k některému jednot- 

 livému příkladu, na př. k náhledu Spinozovu o zázracích. Ačkoliv 

 věc tato přísně sem nenáleží, přece poslouží k tomu, abychom se 

 jaksi analytickým spůsobem přesvědčili o rozdílu naznačeném a zá- 

 roveň o logické pružnosti soustavy staroindické vzhledem k soustavě 

 Spinozově. Spinoza možnost zázraků ve smyslu biblickém úplně upírá, 

 pokládaje je za výtvory pouhé obrazotvornosti lidské. Rozumuje o té 

 věci (III. p. 86) takto: „Jakož člověk uvykl, nazývati onu vědu, 

 ježto rozum lidský přesahuje, božskou, taktéž nazývá skutek, jehož 

 příčina vůbec neznámá jest, božským neb skutkem boha. Nebo lid 

 obecný za to má, že mocnosť a prozřeteluosí boží co nejjasněji se 

 ustanovuje, když se ve přírodě něco neobyčejného a proti všemu 

 nadání děje (zvlášť když se to k jeho zisku neb pohodlí děje), 

 a myslí, že bytosť boha ze žádné věci jasněji nevysvitne, než z toho, 

 když příroda, jak se domýšlejí, svého pořádku jeho vnuknutím ne- 

 zachová; proto za to mají, že ti všickni boha aneb alespoň prozře- 

 telnost božskou ruší, kdo hledí všecky věci a také zázraky příči- 

 nami přirozenými vysvětliti a pochopiti. Domnívají se totiž, že bůh 

 tak dlouho ničehož nečiní, dokud příroda v obyčejném pořádku pů- 

 sobí, a naproti tomu, mocnosť přírody a příčiny přirozené že tak 

 dlouho zahálí, dokud bůh činným jest . . . (III. p. 88.) Jelikož ale 

 nic pravdivé není, leda jen to, co bůh výhradně určil, tedy z toho co 

 nejjasněji vysvitá, že jsou všeliké zákony přírodní určení a ustano- 

 vení boha, ježto vysledují z nutnosti a dokonalosti přirozenosti bož- 

 ské. Stane-li se tedy něco ve přírodě, což by odporovalo jejím po- 

 všechným zákonům, musilo by to nutně zároveň odporovati ustanovení, 

 rozumu a přirozenosti božské; anebo kdyby někdo tvrdil, že bůh 

 něco proti zákonům přírody vykonává, ten by zároveň musil tvrditi, 

 že bůh proti své přirozenosti jedná, čehož nic není ošemetnějšího . . . 

 (III. p. 89.) Z toho tedy velmi jasně vysvitá, že slovo zázrak 

 pouze vzhledem k lidským míněním může pochopeno býti, a že nic 

 jiného neznamená, než skutek, jehož přirozenou příčinu příkladem 

 jiné obyčejné věci nelze jest vysvětliti, aneb alespoň ten že to ne- 

 může učiniti, kdo o zázraku nějakém píše aneb vypravuje." S tím 

 v jistém smyslu souvisí Spinozovo mínění (III. p. 3.), že nejistota 



