^18 



jako v spisech staroindických a zejména v Oiipnekhatu. Starým 

 Hindům jest spánek navrácení se duše lidské (átma) k svému pů- 

 vodu, k Brámu ; on jest polozírání do onoho světa, v němž mizí 

 pouta smyslná a nastává svoboda úplná; ve spánku stane se člověk 

 „formou vidění" a vidící a viděné nejsou tu dvě věci, diw átma 

 svým vlastním světlem k tomu svítí, v tomto stavu člověk ví, že 

 tento „já" sám já jsem, že mimo něho není nic, co by skutečně 

 bylo, že tento „já'' vše jest a vše tvoří atd. (Viz později pře- 

 klad Ďoutr brámen.) 



Spinoza jen mimochodem a jen na jediném místě veškerých 

 pantheistických spisův svých (T. p. 267) o spánku se zmiňuje. Díje 

 se to tu, kde hledí vysvětliti, že člověk nejedná svobodně, nýbrž dle 

 dojmů, které mu svět podává dle percepcí, to jest dle motivů, kte- 

 rými se vůle jeho nutně řídí a ustanovuje. Tu také Sp. tvrdí, že 

 jest zastavení úsudku čili pochybnost o nějaké věci skutečná per- 

 cepcí (jenom dojem) a nikoliv svobodná vůle. Dejme tomu, praví 

 Spinoza, že si nějaký chlapec koně představuje, chlapec ten o by- 

 tosti tohoto koně nebude pochybovati, ačkoliv o ní není ubezpečen, 

 poněvadž si nepředstavuje ničeho, co by tuto bytnosť rušilo. A to 

 zakoušíme, praví dále Sp., den co den v spánku, myslím totiž, že 

 nebude žádný, kdo by za to měl, že mjže ve spánku pochybovati 

 o tom, o čem sní, a učiniti, aby o tom nesnil, co se mu právě zdá, 

 a stane- li se piece, že ve spánku úsudek svůj zastavujeme, totiž 

 o tom, o čemž sníme, pochybujeme, děje se to jen tenkráte, když 

 se nám ve spánku zdá, že sníme. *) Tolik Spinoza, co pantheista, 

 o spánku! 



Ještě sluší poznamenati, že Spinoza ve svých rozborech eti- 

 ckých také idey o národnosti se dotýká a ji lépe, než na tehdejší 



*) Při této přfležitosti podotýkám co jakési kuriosum, že Sp. na tomto místě 

 (I. p. 268) ze středověku už známou oslici Buridanovu (asinam Bu- 

 ridani) za svou vlastní přijímá. Tvrdí totiž, kdyby člověk mezi dva úplně 

 stejné a shodné dojmy, čili motivy se dostal, žeby ihned musil přestati 

 jednati a že by na př. hladem a žízní musil zemříti, kdyby mezi dvoje 

 úplně stejná a sně od něho vzdálená jídla a nápoje přišel, poněvadž by 

 nebylo příčiny, roč by k jednomu jídlu a nápoji dříve sahal nežli k dru- 

 hému, a bez příčiny člověk právě jednati nemůže, jelikož nejedná svo- 

 bodné. K tomu lakonicky dodává Sp. takto: „Kdyby se mne ptali, zdali 

 takový člověk nemá se považovati spíše za onoho osla než řlověka, pravím, 

 že nevím, jakož také nevím, zač se má považovati onen, kdo se na hlavu 

 postaví a v rovnováze drží (qui se pensilem facit)." Jiná otázka jest ovšem, 

 řdali vůbec dva úplně stejné, shodné motivy býti mohou? 



