19 



věk lze bylo očekávati, naznačuje. Praví totiž (III. p. 239): „Pří- 

 roda ovšem nestvořuje národův leč individua, která se dělí v národy 

 jenom rozličností jazyka, zákonův a mravův přijatých. Z těchto dvou 

 posledních, zákonův totiž a mravův konečně stane se to, že jeden 

 každý národ má svého zvláštního ducha (iogenium), zvláštuí povahu 

 (conditionem) a posléze zvláštní předsudky (praejudicia)." Ano, ne- 

 jen národnosť uznává Spinoza, ale i národní anebo vlastně státní 

 církve. Praví (III. p. 251): „Hodlám dokázati, že náboženství moc 

 práva dostává od těch, kteří drží právo vlády, a ž«3 bůh žádného 

 zvláštního panování mezi lidmi nemá, leda jenom pomocí těch, kteří 

 vládu (světskou) v držení mají, a mimo to, že náboženské boho- 

 služby a cvičení v pobožnosti se shodovati mají s mírem a užitkem 

 státu a že tudíž důsledně od těch samých nejvyšších mocností mu- 

 sejí býti ustanoveny, kteréžto proto také jejich vykladateli býti 

 mají..." A dále (III. p. 255) dokládá: „Vnější bohoslužba nábo- 

 ženská a všeliký cvik pobožnosti musí se srovnávati s mírem a drže- 

 ním (zachováním) státu, jestliže boha patřičně poslušní býti chceme." 

 Poněvadž Spinoza při tom filosoficko -physiologickou nutnosť předpo- 

 kládá, že se totiž každý národ ve svůj vlastní stát vyvinul a že tu- 

 díž nepovstal výbojem a jiným násilím, tedy jsou tyto církve, které 

 Sp. zde uznává, nejen státní, nýbrž i národní. 



Avšak staří Hindové nejen že uznávali národnosí a církve ná- 

 rodní, anobrž oni to vše také měli, oni měli veřejné řády veskrz 

 národní, oni měli náboženství národní i svou filosofii národní. — 



Obrali jsme si velikána, jakým skutečně Spinoza jest mezi filo- 

 sofy všech věků, abychom na něm ukázali, že filosofie storoindická 

 jest především skutečná a podstatná filosofie, že výšky filosofie novo- 

 věké namnoze dosahuje, ano že ji z části i přesahuje a logickou 

 důsledností svou překonává. Takové mistrnosti slohu a úsečnosti 

 logické, jakou se novověká filosofie honosí, v ní ovšem hledati ne- 

 smíme. Rozumí se ostatně, jak se už z počátku podotklo, samo 

 sebou, že bychom takových obdob, shod a souhlasů našli dosti 

 i v ostatních soustavách centralistických, které ze Spinozy jako 

 vyrostly, zejména v soustavě Fichteově, Hegelově, Schellingově ba 

 i Kantově. Kdybychom se však do centralistických systémů staro- 

 řeckých pustili, kdybychom na př. do školy Eleatův zavítali, třeba 

 hned k Xenophonu a jeho principu: fV tó nav, kdybychom k Pla- 

 tonovi zašli a k Stolkům se podívali, kteří na př. dle spůsobu staro- 

 indického i samovraždu za čin filosofický, za karakternosť a důsled- 

 nost subjektivní ctnosti prohlašovali, kdybychom mezi nové Platoniky 



2* 



