167 



odešle, že on král doufá, že se mu podaří, království české spoko- 

 jiti a v pořádek uvésti, čímž že oni oba i dědicové jejich pro 

 budoucnost proti podobným zpourám uhájeni budou. Nad 

 to že i on král ochotně propůjčí se i Moricovi s pomoc- 

 ným lidem svým i proti podobným nepokojům podda- 

 ných jeho." 



A kdyby Moric byl ještě otálel, tu měl vyslaný králův i k tomu 

 ukazovati, jak ta zpoura v Čechách ze žádné příčiny jiné nepovstala, 

 než z té, že král Moricovi proti nepřátelům jeho pomáhal ; pročež 

 že slušno jest, aby zase Moric k potlačení toho pozdvižení českého 

 ochotně přispěl. Mimo to král se vyjádřil, že po přemožení stavův 

 českých tu přátelskou smlouvu, již oba panovníci proti vůli mnoha 

 stavův v loni uzavřeli, stavům českým na obecném snému k stvrzení 

 předložiti chce, aby pak jim oběma „nejen k udržení podda- 

 ných v stálé poslušnosti, ale i k další bezpečnosti 

 a obraně proti všelikým nesnázím a protivenstvím 

 sloužila; jinak kdyby toto hnízdo nespokojencův (Čechy) 

 pokořeno nebylo, tuť že má Moric toho povážiti, k jaké 

 škodě by to i zemím jeho býti mohlo." 



Na konci král skrz posla svého žádal : kdyby Moric snad k smí- 

 ření sporu českého, jakož se nabízel, jisté kommissaře co smírce 

 mezi králem a stavy mu poslati chtěl, aby tak nečinil, ješto prý podle 

 stavu věcí v Čechách se ničehož od takových prostředníkův očekávati 

 nedá, a že tu jen moci vojenské potřebí jest. *) 



Z dotčených listův důvěrných, jež Ferdinand I. Moricovi poslal, 

 i z instrukcí panu z Herberšteina daných, snadno vyrozuměti jest, že král 

 celou tu smlouvu s Moricem považoval za věc zcela dynastickou, jen 

 k tomu konci učiněnou, aby oba panovníci se dokonale zeměmi svými 

 ujistili, jeden druhému pomáhaje předkem při zpourách vnitřních proti 

 vlastním poddaným. Stavové tedy vším právem hned s prvopočátku 

 nedůvěřovali takovému spolku, z něhož hlavní prospěch dynastům, 

 nikoliv pak zemím a národům, vzejíti měl. 



Tolikéž viděti jest, že král i smířhvé narovnání sporu českého 

 od sebe odmítal; záleželoť mu na tom, aby stavy české mocí na 

 milost i nemilost sobě podrobil a pak nad nimi svou vůli pro- 

 váděti mohl. 



Týž záměr králův na jevo vychází také z jiných psaní, jimiž 



■-) Korrespondence tyto v archivu dvorském ve Vídni a v archivu zemském 

 v Praze. ^ 



5* 



