Na posledním listu pergamenovém stojí nápis: Iste liber ést 

 domicellc Mario ad S. Georgium. Po čemž. jako klášterní 

 hrou, ještě připsáno : 



Sor^^^ superno^ 



te , Mum 



mo\'^ superbo^^ 



serip^ li-. 



^ tor . . bri 



rap^ \\^ 



potia 



tur Amen. 



mona^-^ 



Juž jsem byl blízek tomu, rukopis uložiti opět k spánku snad 

 věčnému nazpět, když mise, skoro uprostřed breviaře, zjevil list jeden 

 pergamenový, jenž miniaturu starou v románském slolm na sobě 

 chovaje, nezdál se původně do rukopisu patřiti, což se i bližším pá- 

 tráním potvrdilo. Byla tam ta miniatura v skutku, bůh ví odkud, 

 později přivázána. Stojí mezi nynějším listem 80. a 81., představujíc 

 obětování Krista pannou Marií a Josefem v chrámu. Na prázdné 

 stránce miniatury má píseň výše naznačenou rukou ze začátku 14. 

 století, bohužel ne celou, napsanou, jež takto počíná: 



(W ) ítaý kralý wsiemohuczí. j we wsíech míestech wse wí j duezi. 

 wsiech kaíuczích mí | lugíczí. wieczný ziuuot da | wagýczi. 



Jak juž z těchto veršův patrno, jeví se v ní přechod prastaré 

 češtiny do pozdější, srovn. k. př. formu: kajucí k formě milující. 

 Jiné staré formy jsou ještě: kvucí (m. ktvúcí), sktvucí: kirmi- 

 teli;ežsiny ráčil vykupiti ; e ž na m č i n i š d i v o v mnoho. 

 Pravopis, jak viděti, je prastarý. Dlouhé čárky nad í, tečky nad ý, 

 taktéž interpunkcí či dělidlo pouhý punkt. Pisménka w užíváno sta- 

 roněmeckým spůsobem m. vu, k. př. kwczí ktvucí, sktwczý m. sktvucí. 

 zgíewgýczý m. zjievující. Pisménko s, z psáno i pro s a š, z a ž, 

 k. př. nas m. náš, wseho m. všeho; cz m. ež ; pisménko cz zastu- 

 puje i c. i č , k. př. moezi m. mocí, z sezedreho m. z sčedreho, 

 czinis m. činíš. 



Tato redakcí písně té byla až podnes neznáma, znaliť jsme 

 jen přepis rozmnožené písně té pozdější z jiného rukopisu téže kni- 

 hovny na papíře na konci 14. století psaného (17. F. 30.), jenž v sobě 



5 



Sitzungsberichte 1863. II. 



