58 



na skřipci odsoudili, které kardinal nad ním sám chtěl dáti vykonati. 

 Den k tomu ustanovil Dietrichstein na 4. prosince, učinil pak odro- 

 čení za opětnými přímluvami obou panovníků ke dni 4. ledna 1610. 

 Zatím podařilo se ale Sarkandrovi utéci ze žaláře. Útočiště kone- 

 čného dopřál jemu arcivojvoda Leopold, biskup Pasovský. *) 



Kardinal pak, ačkoliv vězně dal šetřiti ostře, ačkoliv vyhostil 

 z církve osoby všechny, které uprchlému poskytly jakékoli pomoci, 

 a ač hlavní strážce jakož i jiné osoby podezřelé trestal vězením tak 

 přísným, že je někteří až životy zaplatili, obával se přece prese všechno, 

 by sám neupadl v podezření, jakoby i on vězni byl nějak nadržoval, 

 aby proto církvi své na Moravě neuškodil. Postavení jeho v tom za 

 tou příčinou bylo tak zlé, že v listu Sarkandrově k Brabanskému 

 knížeti Těšínskému nejen se radilo, aby hleděl dobrého přátelství 

 s biskupem Vratislavským (arcivojvodou Karlem, bratrem Leopoldovým), 

 nýbrž také, aby Jezovity z Olomouce k sobě povolal, čehož on ovšem 

 bez vědomí kardinálova učiniti nemohl. Nad to pak měli stavové 

 moravští zajisté ještě v dobré paměti, kterak se byl týž Dietrichstein 

 před smlouvou Libeňskou hájil, by pod Matiáše nepřišel, odvolávaje 

 se toho, že biskupové moravští, stojíce přímo před korunou českou, 

 pod jurisdikcí králův českých náležejí . . . **) Tolik tuším na bíledni 

 bylo, mělo-li míti domnělé spiknutí jakého poněkud rozumně zamý- 

 šleného výsledku, že se nesmělo as obmeziti jediným knížetem Tě- 

 šínským, ovšem ale že týž kníže co gubernátor v Opavsku, co zeměpán 

 Krnovský a spolu co nejvyšší hejtman slezský ve spojení se zeměmi 

 biskupa Vratislavského (s Nisskem a s Hrodkovskem) a biskupa Olo- 

 mouckého musel býti ne-li nebezpečným, tedy alespoň k znamenité 

 škodě zemi moravské a věci protestantské. Také toho si povšimnouti 

 se sluší, že tehdáž knížetství Hlohovské, Žahaňské, Javořské, Svídnické, 

 Vratislavské, Opolské a Ratibořské přímo pod kanceláří českou stála 

 a že tudíž země ty záměrům vlády Rudolfovy znamenitě již posloužily, 

 nezakročily-li ve smyslu protivném. Záleželo tedy tuze velice na tom, 

 aby se věci vyjasnily. Než útěkem Sarkandrovým zůstaly temnými, 

 vyzývajíce všech, jichž se týkaly, k obezřelosti. Uvěznění Sarkandra 

 a výslechy s ním předsevzaté byly toliko znakem této obezřelosti. 



Avšak životopiscové Karla z Žerotína a Jana Sarkandra, bratra 



*) Chlumecký: Karl Žerotín und seine Zeit. Brunn 1862. str. 649—668. 

 **) P. Skála ze Zhoře str. 108. 



