125 



Proti jedné glosse dalo by se ovšem namítati, že stojí, jak shledáme, 

 tam, kde stojí v latinském tištěném textu sine t. j. si ve (oder), 

 že totiž opisovač starý latinské sivé proměnil v sivá, z čeho by opét 

 souditi se dalo, že i tam, kde v rukopise Mat. Verb. stojí sivá. 

 mohlo a mělo by snad státi sivé. Této poslední pochybnosti stojí 

 však naproti, že glossa meziřádková na str. 409 nad slovo Ceres 

 položila slovo siua veskrz zřetelně. Ti učenci ovšem, již mají glossy 

 meziřadkové za podezřelé, nepokladou na to žádné váhy, než na 

 jiném místě bylo juž doloženo, že podezřívání to nemá podstatnosti 

 nižádné. Co do obrázku samého na miniatuře titulní je podobný 

 vyobrazením starým v kalendářích a to panny co souhvězdí v zvě« 

 rokruhu: míním tu ovšem kalendáře rukopisné pergamenové, jako je 

 ku př. jeden v cis. knihovně Pražské pod sign. 13. C. 1., v nichž 

 při máji tu „pannu" nalézáme, ana v rukou kvítí drží podobným spů- 

 sobem, jako ona „aestas, Sivá" v rukopisné Mater Verb. v museum, 

 u které panny zodiak naznačen je modrým pruhem, přes čelo panny 

 běžícím, co výklad náš, že tu Sivá je jméno hebrejské měsíce máje, 

 ztvrzuje. V rukopisné Mat. Verb. glossuje se měsíc máj jednou 

 slovem izok (str. 190), po druhé: Yzok, Siban (str. 316), které 

 slovo v staroslovanštině co izokt znamená i červen i svrčka (cikadu). 

 jak Miklosié (lex. 1850 str. 56) dokládá, jako opětný dovod, že i při 

 „Siban" se myslelo na léto (aestas). Pusťmež tedy obraz ten mini- 

 aturní veskrz mimo sebe, navracejíce se ke glossám „Siua". 



Mohlo by to snad znamenati tuže bohyni, již Helmold nazval 

 Siwa. Ve mnohém velmi důkladná „Studia z mythologie české," 

 jež pan J. Jireček r. 1863 v musejníku uveřejnil, dávají na str. 

 157 a jinde na jevo, že Mater Verborum je důležitým pramenem 

 mythologie polabské, co se však čerpání z ní pro bájesloví České 

 týká, tu že nelze jinak postupovati, leč s přísnou kritikou, poněvadž 

 prý Vacerád o bozích svých se hlavně dozvěděl z kronik polabských. 

 Než zdá se nám přece, že J. Jireček tu příliš přísný výrok vydal, 

 ač se k nutnosti kritiky milerádi přitulíme, jež je u nás všude nutná, 

 hlavně pak v bájesloví slovanském, poněvadž se posud, právě z ne- 

 dostatku kritiky u nás vyvinulo jen báječné bájesloví. Ze tu v skutku 

 J. Jireček příliš přísně soudí, viděti na nejednom zjevu. Tak dokládá 

 ku př. též, že i svého Peruna Slované si z Německa, nápodobňujice 

 hlaholem slovanským jméno Donara, převzali. Pokračovalo-li by se 



